Збірник наукових праць Юридичного факультету Західноукраїнського національного університету Рік заснування: 2011 Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу інформації КВ № 1784106691 від 17.03.2011 Включений до переліку фахових видань України з юридичних наук Наказом МОН України від 10.05.2017 № 693 Відповідно до наказу МОН України №1643 від 28.12.2019 р. збірник наукових праць "Актуальні проблеми правознавства" включений до переліку друкованих наукових фахових видань України категорії «Б» ( «Юридичні науки», спеціальність 081). ISSN print 2524-0129 ISSN online 2664-5718 DOI: https://doi.org/10.35774/app Видання включено до міжнародних наукометричної баз Index Copernicus International Crossref, GoogleScholar та розміщений на сайті бібліотеки імені В. Вернадського. Приймаються до розгляду матеріали за наступною проблематикою: 1. Адміністративне судочинство: проблеми, сучасний стан та перспективи розвитку 2. Теорія та історія держави і права. Історія політичних і правових вчень. Філософія права 3. Конституційне право. Адміністративне право і процес. Фінансове право. Інформаційне право. Міжнародне право 4. Цивільне право і цивільний процес. Сімейне право. Міжнародне приватне право. Господарське право. Господарсько-процесуальне право 5. Кримінальне право та кримінологія. Кримінально-виконавче право. Кримінальний процес та криміналістика. Судова експертиза. Оперативно-розшукова діяльність. Судоустрій. Прокуратура та адвокатура. 6. Погляд економіста 7. Трибуна молодого вченого 8. Психологія та соціологія для юриста 9. Рецензії
Західноукраїнський національний університет
НАСИЛЬСТВО В СІМ’Ї В УКРАЇНІ: ПРАВОВІ, СОЦІАЛЬНІ ТА ЦИФРОВІ ВИМІРИ ПРОТИДІЇ
У статті здійснено комплексний аналіз проблем протидії насильству в сім’ї в сучасній Україні, що розглядаються крізь призму воєнного стану та цифрових трансформацій суспільства. Доведено, що насильство в сім’ї є багаторівневим і багатоаспектним феноменом, який поєднує правові, соціальні та культурні складові. Визначено, що ефективна протидія цьому явищу потребує інтеграції інституційних механізмів, освітніх практик і цифрових технологій. Метою статті є визначення сутності та основних напрямів протидії насильству в сім’ї, з урахуванням національного і зарубіжного досвіду, цифрових викликів та умов воєнного стану. Серед завдань дослідження – аналіз законодавчої бази, узагальнення наукових підходів, виявлення ключових ризиків і формулювання практичних рекомендацій для державних органів і громадських інституцій. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні порівняльно-правового, формально-юридичного, системного, інтерпретаційного та епістемологічного методів. Застосування зазначених методологічних підходів дозволило не лише виявити проблемні аспекти чинного законодавства, окреслити шляхи посилення координації між державними структурами та громадським сектором, а також сформулювати нові напрями державної політики у сфері сімейних правовідносин. У результаті встановлено, що ефективна протидія насильству в сім’ї можлива лише за умови реалізації комплексної стратегії, яка охоплює п’ять ключових напрямів: 1) запобігання насильству з боку військовослужбовців і ветеранів; 2) активне використання цифрових технологій для інформування та допомоги постраждалим; 3) розвиток системи сімейного виховання; 4) медійну просвіту і суспільні кампанії; 5) використання творчих засобів як інструментів впливу на суспільну свідомість. Наголошено на необхідності виокремлення ключових напрямів протидії насильству в сім’ї з метою більш глибокого розуміння сутності цього процесу, особливо в контексті широкомасштабної збройної агресії та зростання цифрових викликів. Зроблено висновок, що розв’язання проблеми насильства в сім’ї вимагає поєднання юридичних, соціальних і психологічних механізмів, посилення міжсекторальної взаємодії та створення цифрових сервісів, здатних забезпечити швидке реагування і конфіденційність. Підкреслена потреба в розробці національної стратегії сімейного виховання та державних програм реінтеграції ветеранів, що стане запорукою стабільності і морального відновлення українського суспільства.
КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ. КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО. КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА. СУДОВА ЕКСПЕРТ
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
РОЛЬ ПРОСОДИЧНИХ ХАРАКТЕРИСТИК ГОЛОСУ У СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗАХ ВІДЕО-, ЗВУКОЗАПИСУ
У статті розглянуто роль просодичних характеристик голосу у процесі проведення судових експертиз із дослідження голосу й усного мовлення у відео-, звукозаписах. Зазначено, що система просодичних характеристик вимагає обізнаності експерта в особливостях артикуляції звуків, психофізіологічних процесах утворення мовлення, лінгвістичних явищах мови. Мета статті – охарактеризувати систему просодичних параметрів голосу та означити їхню роль в експертизі відео-, звукозапису. Методологічну основу дослідження складає система загальноприйнятих і вузькопрофільних методів і підходів. Використовувалися як загальнонаукові (аналіз, синтез, індукція, дедукція, порівняння, узагальнення тощо), так і лінгвометодологія (системно-структурний, когнітивно-дискурсивний підходи). Просодичні характеристики голосу усутнюють процес ідентифікації голосу й усного мовлення, позаяк виражають ознаки індивідуального стилю мовця, особливості його вимови, алгоритми утворення мовленнєвих конструкцій тощо. Встановлено, що просодія відіграє важливе значення у комунікативному акті, слугуючи показником мовленнєвих інтенцій, емоційних настроїв, змістових потенціалів. Просодія виражає спектр ритміко-інтонаційних ознак усного мовлення, доповнює невербальне мовлення, сприяє ідентифікаційним процесам мовця. Ідентифікаційні процедури верифікації мовця технічними й мовознавчими методами передбачають аналіз голосу й усного мовлення, відображаючи алгоритми і схеми створення голосових та слухових лінійок. У судовій експертизі відео-, звукозапису просодія виступає фактором лінгвістичної упізнаваності мовця, відображаючи базові параметри голосу – інтонацію, висоту, ритм, мелодику, наголос, темп, гучність, тембр, паузу тощо. Доведено, що просодичні характеристики вагомо впливають на спосіб донесення певної інформації, що корегується й специфікується саме завдяки інтонаційним характеристикам, гучності, темпу, висоті мовлення тощо.
ПРОТИДІЯ ЛЕГАЛІЗАЦІЇ (ВІДМИВАННЮ) ДОХОДІВ В УКРАЇНІ: ЕТАПИ СТАНОВЛЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ СИСТЕМИ ТА ЇЇ СКЛАДОВІ
У більшості країн, інтегрованих у глобальну фінансову систему, боротьба з відмиванням коштів (далі – ПВК) визнається одним із пріоритетних напрямів національної політики у сфері фінансової безпеки та правопорядку. Відповідні положення закріплюються у спеціальному законодавстві, регуляторних актах та стратегіях, а їх реалізація покладається на уповноважені органи фінансового моніторингу й правоохоронні інституції. Такий статус ПВК підтверджується також у міжнародних стандартах FATF та регіональних механізмах нагляду (зокрема MONEYVAL). Предметом цього дослідження є національна система протидії легалізації (відмиванню) доходів в Україні (далі – система ПВК), її становлення, розвиток та ключові характеристики. У фокусі дослідження – передумови, у яких перебувала держава на початковому етапі формування системи ПВК, етапи її інституційної та нормативної еволюції, розвиток і становлення кримінально-правових та превентивних механізмів, а також аналіз результатів їх функціонування. Визначено ключові чинники трансформації та розвитку системи ПВК: міжнародно-правові зобов’язання, зовнішній політичний і економічний тиск, інституційні реформи, євроінтеграційні процеси та внутрішні соціально-економічні виклики. Методологія дослідження ґрунтується на інтегрованому підході, що передбачає комплексний аналіз нормативних, інституційних та статистичних складових системи ПВК крізь призму кримінально-правових і превентивно-правових механізмів. При цьому сфери протидії фінансуванню тероризму та поширенню зброї масового знищення свідомо не охоплюються не через їхню другорядність, а з метою концентрації на ключовій темі – ПВК. Такий підхід забезпечує концептуальну чіткість аналізу й водночас залишає простір для подальших досліджень у суміжних напрямах. З огляду на те що, Рекомендації FATF встановлюють міжнародні стандарти для держав і передбачають їх імплементацію у кримінальне законодавство, регулятивні правила ПВК, механізми нагляду за фінансовим та нефінансовим секторами і положення щодо міжнародного співробітництва [1, p. xviii], національна система ПВК розглядається крізь зазначену багатовимірну методологічну рамку. Узагальнено результати більш ніж тридцятирічної еволюції національної системи ПВК, яка в Україні поступово утвердилася як вагомий чинник інтеграції держави у світовий економічний простір. Її інституційно-правова трансформація реалізується через гармонізацію національного законодавства з міжнародними стандартами FATF та міжнародно-правовими зобов’язаннями країни, інституційне становлення механізмів фінансового моніторингу та зростання рівня міжнародної довіри до національної системи. Особливу увагу зосереджено на етапах розвитку української системи ПВК, її відповідності міжнародним стандартам FATF, вимогам MONEYVAL, директивам ЄС та національним викликам у сфері фінансової безпеки. У дослідженні використано комплекс методів: нормативно-правовий – для ідентифікації релевантних положень національного законодавства; історико-правовий – для з’ясування причин та особливостей становлення та розвитку двох основних складових української системи ПВК – кримінально-правової та превентивної (фінансової й адміністративної). Цінність дослідження полягає у тому, що застосування системного підходу дозволило розглянути українську ПВК як цілісне явище, яке поєднує кримінально-правові та превентивні механізми, оцінити їх результативність, а також виявити її функціональну роль провідника ринкової трансформації фінансового сектора держави.
ЗАСТОСУВАННЯ ТЕХНОЛОГІЙ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ: РЕАЛІЇ І ПЕРСПЕКТИВИ
У статті проаналізовано окремі проблеми, які виникають в процесі застосування технологій штучного інтелекту в кримінальному провадженні. Констатовано, що різні держави знаходяться на різних етапах інтеграції технологій штучного інтелекту в кримінальне судочинство. Наведено приклад Китаю як безумовного лідера у цьому процесі є, який запровадив систему «розумних судів» (Smart Court SoS). Водночас, продемонстровано значно більш обережний підхід європейських держав, орієнтований, передусім, на дотримання принципів верховенства права, недискримінації, незалежності та неупередженості судової влади, права на справедливий суд, права на приватність та захист персональних даних, права на свободу вираження поглядів тощо. Зроблено висновок, що інтеграція технологій ШІ у кримінальне провадження потенційно може підвищити якість, ефективність і результативність судочинства, але за умови нівелювання низки ризиків технічного, правового і етичного характеру. Однією із невирішених проблем на сьогодні залишається спроможність систем штучного інтелекту створювати фейкові юридичні факти чи норми, що виглядають правдоподібно (так звані «правові ілюзії (галюцинації)»).
CRITERIA FOR THE APPLICATION OF THE PRINCIPLE OF REASONABLENESS IN CONTRACTUAL OBLIGATIONS UNDER MARTIAL LAW IN UKRAINE
The scientific article is devoted to the study of the criteria for applying the principle of reasonableness in contractual obligations under martial law in Ukraine. It is substantiated that the traditional criteria for applying the principle of reasonableness in contractual obligations, developed by doctrine and case law for ordinary circumstances, require reconsideration and adaptation to the realities of wartime. In view of the above, the outlined topic is relevant and requires thorough theoretical elaboration. The purpose of the article is to explore the criteria for applying the principle of reasonableness in contractual obligations under martial law in Ukraine based on the analysis of doctrinal sources, legal acts, and judicial practice. The methodological basis of this scientific article consists of general scientific and special legal methods of cognition. In particular, the method of legal analysis made it possible to reveal the content of the criteria for applying the principle of reasonableness in contractual obligations, to study the genesis of this principle, to identify its connections with other principles of civil legislation, and to determine the possibility of its application to specific legal situations. The modeling method was applied as a universal tool for scientific argumentation of a number of conclusions regarding changes in the criteria for applying the principle of reasonableness under martial law in Ukraine. The concept of the principle of reasonableness was clarified through the use of methods of analysis and synthesis. The dialectical method made it possible to highlight the dynamics of the development of the principle of reasonableness under the new conditions of the armed aggression of the Russian Federation. The systemic method was used to determine the place of the principle of reasonableness within the system of civil law principles of Ukraine. The method of legal forecasting allowed to identify possible directions for harmonizing the civil legislation of Ukraine, which enshrines the principle of reasonableness in contractual obligations, with the principles of European contract law. The comparative legal method was applied when comparing the provisions of the Civil Code of Ukraine with one another, as well as with the provisions of international codifications of the principles of private law and national legislation. The authors analyzed the provisions of the Civil Code of Ukraine that enshrine the principle of reasonableness and concluded that it is most vividly manifested in the sphere of contractual obligations. Particular attention was paid to doctrinal approaches to defining the principle of reasonableness and its interpretation in international codifications of the principles of private law. The practical significance of this principle for the effective functioning of the system of contractual obligations is substantiated. Based on the conducted research, the main criteria used to assess the compliance of the actions of contractual parties with the principle of reasonableness were identified, namely: objectivity, consideration of specific circumstances, predictability of consequences, and balance of interests. It is concluded that under martial law in Ukraine, all these criteria of applying the principle of reasonableness in contractual obligations undergo changes: in terms of objectivity, the very standard of a «reasonable person» is transformed; when considering specific circumstances, risks caused by wartime must be taken into account; the temporal dimension of applying the criterion of predictability of consequences is altered; in balancing the interests of contractual parties and public interests, the latter gains greater weight. This indicates the development of the principle of reasonableness in contractual obligations under new legal realities, which, in the context of the renewal of civil legislation in Ukraine, may serve as a foundation for further scientific research.
ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ
international codifications of private law principles
УЧАСТЬ ПРОКУРОРА У СПРАВАХ ПРО СТЯГНЕННЯ В ДОХІД ДЕРЖАВИ НЕОБГРУНТОВАНИХ АКТИВІВ: У ПОШУКАХ ФУНКЦІОНАЛЬНОЇ ПЕРЕДУМОВИ
У статті здійснено розвідку проблемних аспектів законодавчої регламентації участі прокурора у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави крізь призму функціонального обґрунтування таких його повноважень поза межами сфери кримінальної юстиції. Встановлено, що особливості законодавчої регламентації участі прокурора у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави зумовлюють експертну дискусію стосовно правової природи таких повноважень прокурора поза межами сфери кримінальної юстиції. Констатовано, що законодавча регламентація участі прокурорів у справах визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави не узгоджується із засадою субсидіарності представницької функції прокуратури. Обґрунтовано, що наділення виключно прокурорів повноваженнями ініціювати судове провадження у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, серед іншого, детерміноване правовою позицією Конституційного Суду України про неможливість дублювання функцій прокуратури іншими державними органами. Аргументовано, що така правова позиція стала концептуальною перешкодою для втілення принципу субсидіарності прокурорського представництва у досліджуваній категорії справ, як однієї із засад, якій має відповідати діяльність служб публічного обвинувачення у разі, якщо вони наділяються повноваженнями поза межами сфери кримінальної юстиції. Запропоновано перспективи законодавчого врегулювання відносин у досліджуваній сфері шляхом наділення повноваженнями ініціювання провадження у цих справах Національне агентство з питань запобігання корупції, як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом у сфері формування та реалізації державної антикорупційної політики, зберігши за відповідними прокурорами повноваження з реалізації функції представництва інтересів держави в суді у цій сфері у порядку, визначеному законом, з урахуванням засади субсидіарності такого представництва.
ОСОБЛИВОСТІ ПРАВОВОГО ЗАХИСТУ МАЛОЗАБЕЗПЕЧЕНИХ СІМЕЙ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Актуальність дослідження. Повномасштабна війна в Україні спровокувала зростання чисельності соціально вразливого населення, що актуалізує питання правового захисту малозабезпечених сімей. Основною проблемою є невідповідність підзаконних нормативно-правових актів вимогам законодавства, що декларує соціальні гарантії, та недостатній контроль за їх дотриманням, що призводить до необхідності судового захисту порушених прав громадян. Мета дослідження полягає у визначенні практики правового захисту малозабезпечених сімей в Україні як чинника підвищення ефективності забезпечення гарантованих державою соціальних стандартів. Методи дослідження. У роботі застосовано комплекс загальнонаукових та спеціальних методів: системно-структурний аналіз для дослідження механізмів соціально-правового захисту; порівняльно-правовий метод для аналізу міжнародних та національних стандартів соціального забезпечення; метод узагальнення судової практики для виявлення проблем виконання судових рішень у соціальних справах; статистичний аналіз для оцінки масштабів невиконання судових рішень. Результати дослідження. Проведено аналіз термінологічних понять та визначено критерії малозабезпеченості. Встановлено, що юрисдикційний механізм передбачає судовий та адміністративний порядок захисту порушених прав малозабезпечених сімей. Виявлено основні причини невиконання судових рішень у соціальних справах: можливість центральних органів виконавчої влади маніпулювати законодавчими нормами шляхом неоднозначного трактування, що порушує принципи верховенства права. Запропоновано уніфікувати підхід до складення судових рішень із обов'язковим відображенням чітких фінансових показників виплат, встановленням термінів виконання та визначенням відповідальності посадових осіб за невиконання. Обґрунтовано необхідність створення єдиної цілісної електронної системи вибору можливих допомог для малозабезпечених верств населення, яка функціонуватиме на основі співставлення переліку послуг та реєстру отримувачів, із використанням можливостей штучного інтелекту як електронного помічника.
LEGAL REGULATION OF ARTIFICIAL INTELLIGENCE APPLICATION IN ANTI-MONEY LAUNDERING: ANALYSIS OF INTERNATIONAL EXPERIENCE
The article presents a comprehensive examination of the legal aspects of artificial intelligence (AI) applications in anti-money laundering (AML) and counter-terrorism financing (CTF), drawing on an analysis of international experiences in legal regulation. Special attention is paid to the transformation of public perception of the problem following high-profile information leaks - the Panama Papers (2016) and Paradise Papers (2017), which became catalysts for the transition from relative tolerance of asset concealment schemes to active international counteraction to financial crimes. It has been proven that traditional financial monitoring methods are unable to effectively process millions of daily transactions, which necessitates the implementation of cutting-edge AI technologies, including machine learning algorithms (MLA), deep neural networks, and predictive analytics tools. The legal nature of AI in the financial context and its specific applications in AML monitoring systems are revealed. The evolution from an instrumental understanding of computer programs to the recognition of the special status of autonomous decision-making systems is traced. It is established that AI’s ability to self-learn and form unpredictable conclusions creates new legal challenges, particularly regarding the attribution of responsibility, which are resolved through the distribution of obligations between technology developers and users. International approaches to AI regulation in the AML/CFT sphere are analyzed. FATF recommendations that establish risk-based approach principles are examined. The European model based on the EU AI Act, which came into force on August 1, 2024, and classified AML systems as high-risk, is studied. The American model, characterized by flexibility through Financial Crimes Enforcement Network (FinCEN) initiatives, as well as regional practices, including initiatives by the Monetary Authority of Singapore and the Financial Conduct Authority of the United Kingdom, is characterized. Two dominant approaches are identified: the European (comprehensive and normatively detailed) and the American (more adaptive and practically oriented). It is concluded that the key problem remains the lack of international harmonization of legal standards, which creates fragmentation of the regulatory environment and complicates operations conducted by transnational financial institutions. The rationale for establishing unified principles at the global level through the activities of international organizations is argued, which will allow ensuring a balance between innovation and legal certainty in the field of AI application. Proposals for improving the legislative regulation of this sphere in Ukraine are substantiated, taking into account European standards and contemporary technological challenges.
КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО
СУБ’ЄКТИ ОРГАНІЗАЦІЇ ВИКОНАВЧОЇ ВЛАДИ У СУЧАСНИХ КРАЇНАХ ЄВРОПИ
Сучасні суспільні виклики як ніколи раніше потребують комплексного та послідовного підходу для їх вирішення. Завдання цього типу за належністю покладаються на централізовані органи виконавчої влади, які легітимовані та призначені для вирішення питань у різних суспільних сферах. Державна організація виконавчої гілки влади реалізовує законодавство та адмініструє різноманітні суспільні питання. Зважаючи на завдання, її організація повинна відповідати тенденціям суспільного розвиту. Якщо виконавча влада надто бюрократична, то швидкість її рішення не відповідатиме швидкості розвитку суспільства. Якщо ж навпаки, влада має анархічні ознаки, то рішення будуть не ефективними, відчутним буде брак уваги. Дотримання балансу потребує належної організації виконавчої влади. Оптимізація виконавчої влади та підвищення якості інтеракції між структурними елемента організації як ніщо інше дозволить зробити ефективнішим процес функціонування та прийняття рішень. Втім саме для цього потрібно зафіксувати реальні позиції суб’єктів. Такий крок дозволить визначити їхні переваги і сильні сторони, з одного боку, та недоліки, з іншого боку. Враховуючи зазначене, запропоноване дослідження присвячено одному із аспектів організації виконавчої влади, а саме суб’єктному наповненню, від якого залежить ефективність її функціонування. Метою дослідження виступає аналіз суб’єктної організації виконавчої влади в різних країнах Європи. До цих країн входять Молдова, Румунія, Польща, Франція та інші. Предметом аналізу виступають такі аспекти функціонування: спосіб призначення, вимоги до посадовців, організаційна структура центральних органів, питання різниці між політичними посадами та посадами державної служби. Методологічною основою наукової розвідки виступає інструмент аналізу, який спрямований на дослідження сучасного законодавства та функціонування виконавчої влади. Супровідними методами є порівняльно правовий, котрий використаний для співставлення суб’єктивного складу виконавчої влади, а також формально юридичний для фіксації правового становище конкретних суб’єктів. Для дослідження також використані інші методи загальнонаукового характеру. Проведене дослідження дозволить виокремити спільні закономірності для різних країн, провести одну тенденційну пряму, а також виокремити можливі аспекти для покращення роботи відповідних органів влади.
ОСОБЛИВОСТІ НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ СТАТУСУ АДВОКАТА У КРАЇНАХ ЄС
Стаття присвячена аналізу правового статусу адвоката в країнах Європейського Союзу та особливостям регулювання адвокатської діяльності в умовах євроінтеграційних процесів. Автор розглядає роль адвокатури як ключового елементу забезпечення верховенства права, доступу до правосуддя та захисту прав людини. Значну увагу приділено принципу вільного руху професій, що дозволяє адвокатам, які отримали кваліфікацію в одній державі-члені ЄС, здійснювати професійну діяльність в інших країнах Союзу. У цьому контексті проаналізовано Директиву 98/5/ЄС та діяльність Ради адвокатур і правничих товариств Європи (CCBE), зокрема уніфікацію етичних стандартів. Окрему увагу приділено порівняльному аналізу систем доступу до адвокатської професії в Німеччині, Франції та Італії. Висвітлено особливості юридичної освіти, стажування, складання кваліфікаційних іспитів, процедури включення до професійних реєстрів та системи адвокатського самоврядування. Розглянуто також гарантії незалежності адвоката, дисциплінарну відповідальність і етичні вимоги до професії в кожній із зазначених країн. Зроблено висновок про існування спільних європейських стандартів щодо регулювання адвокатури при збереженні національних правових традицій. Стаття підкреслює важливість збалансованого підходу до гармонізації адвокатської діяльності в межах ЄС як одного з ключових чинників зміцнення єдиного правового простору та захисту прав людини в європейському регіоні.
ОРГАНІЗАЦІЙНО-ПРАВОВІ ГАРАНТІЇ ЗАХИСТУ ПРАВ ЛЮДИНИ У КОНТЕКСТІ КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ
Права та свободи людини і громадянина становлять зміст конституційно-правової політики кожної цивілізованої держави, вони мають бути конкретними та забезпеченими гарантіями реалізації і захисту. Сьогодні це питання актуалізується в аспекті військової агресії Російської Федерації проти України, внаслідок якої постраждали мільйони українських громадян. У системі гарантій прав людини вирізняють загальні і спеціальні гарантії, де особливе значення мають організаційно-правові (інституційні) гарантії, зокрема інституція Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та правозахисні громадські організації, які здійснюють правозахисну діяльність на національному і міжнародному рівнях. Результатом цієї спільної правозахисної діяльності є періодичне звільнення з російського полону українських військових, повернення з території Російської Федерації і тимчасово окупованих територій незаконно утримуваних цивільних громадян України та насильно вивезених українських дітей. Робиться висновок, що незважаючи на ефективну роботу державних і недержавних інституцій, одним із важливих завдань конституційно-правової політики на сьогодні є удосконалення всього механізму забезпечення прав і свобод людини і громадянина, де одним із важливих елементів є гарантії захисту.
Уповноважений Верховної Ради України з прав людини
АГРОПРОМИСЛОВИЙ КОМПЛЕКС ЯК ОБ’ЄКТ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ
Агропромисловий комплекс України є стратегічно важливою складовою національної економіки, що забезпечує продовольчу безпеку, розвиток сільських територій та формування експортного потенціалу держави. В умовах глобалізації, євроінтеграційних процесів, кліматичних змін та воєнного стану питання ефективного адміністративно-правового регулювання набуває особливої актуальності. Від належної організації публічного управління у цій сфері залежить не лише стабільність аграрного сектору, а й національна безпека загалом. Метою статті є дослідження особливостей адміністративно-правового регулювання в агропромисловому комплексі. У роботі здійснено узагальнення наукових підходів до розуміння дефініції «агропромисловий комплекс», окреслено його ключові ознаки як об’єкта адміністративно-правового регулювання: комплексність, поєднання публічних і приватних інтересів, наявність спеціальних правових норм, багаторівневість регулювання, стратегічна роль у забезпеченні національної безпеки та потреба у гнучкості правових механізмів. Обґрунтовано, що сучасне правове регулювання АПК повинно поєднувати інструменти державного контролю, ліцензування, сертифікації, екологічного нагляду та системи підтримки агровиробників, орієнтуючись на стандарти Європейського Союзу. Визначено, що адміністративно-правове забезпечення розвитку аграрного сектору має на меті створення сприятливих умов для реалізації конституційного права громадян на продовольчу безпеку та підвищення конкурентоспроможності економіки України. Зроблено висновок, що вдосконалення адміністративно-правових механізмів у сфері АПК сприятиме не лише підвищенню ефективності управління та прозорості аграрного ринку, а й посиленню позицій України на міжнародній арені як одного з ключових гравців глобального продовольчого ринку.
об’єкт адміністративно-правове регулювання
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ГОСПОДАРЮВАННЯ У СФЕРІ ПРОТИМІННОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Наукову статтю присвячено встановленню особливостей адміністративно-правового регулювання господарської діяльності у сфері розмінування. Проаналізовано нормативно-правові акти, які встановлюють правові засади протимінної діяльності в Україні. Використано наукові доробки українських дослідників, які присвятили свої праці правовому регулюванню протимінної діяльності. Методологічною основою дослідження стали такі спеціально-юридичні методи, як системний, теоретико-юридичний, формально-догматичний, порівняльно-правовий. Запропоновано визначення адміністративно-правового регулювання господарювання у сфері протимінної діяльності як встановлення у законодавчих і підзаконних актах вимог до підприємств та організацій, які бажають займатися діяльністю з розмінування. Встановлено особливості адміністративно-правового регулювання господарювання у сфері протимінної діяльності. Розроблено пропозиції для вдосконалення адміністративно-правового регулювання господарювання у сфері протимінної діяльності.
ЄДНІСТЬ СУДОВОЇ ПРАКТИКИ У СВІТЛІ НАЯВНИХ ПРАВОВИХ МЕХАНІЗМІВ, ЄВРОПЕЙСЬКИХ СТАНДАРТІВ ТА СУЧАСНИХ ТЕХНОЛОГІЙ
Актуальність дослідження зумовлена тим, що забезпечення єдності судової практики є ключовим елементом стабільної правової системи, оскільки гарантує узгодженість судових рішень у схожих правових ситуаціях, підвищує довіру до судової системи та сприяє реалізації принципу верховенства права. Незважаючи на ефективність традиційних правових механізмів, ризик розбіжностей у тлумаченні та застосуванні норм все ж існує, що підкреслює потребу в інноваційних підходах, які в сучасних умовах розвитку суспільства та технологій мають значний потенціал. Поєднання традиційних правових механізмів та інноваційних технологій робить дослідження особливо актуальним для формування єдиної судової практики в Україні. Мета дослідження полягає у вивченні механізмів забезпечення єдності судової практики в Україні з урахуванням національного законодавства, вимог європейських стандартів та можливості використання штучного інтелекту. Для дослідження єдності судової практики застосовувались такі методи як формально-логічний, порівняльно-правовий, системний та метод аналізу і синтезу, що дозволяє всебічно оцінити роль правових норм і технологічних інструментів у забезпеченні узгодженості судових рішень. Зроблено висновок, що єдність судової практики є фундаментальним елементом верховенства права та запорукою довіри суспільства до судової системи. У цьому контексті узгодженість судових рішень слугує не лише інструментом юридичної визначеності, але й необхідною умовою реалізації права на справедливий судовий розгляд. Забезпечення єдності судової практики ґрунтується як на історично сформованих правових принципах, починаючи з римського права, так і на сучасних європейських стандартах. Обґрунтовано думку про те, що механізми забезпечення єдності судової практики постійно потребують удосконалення, зокрема через розвиток як правових, так і інноваційних інструментів. Тому у сучасних умовах особливого значення набуває можливість інтеграції інноваційних технологій, зокрема штучного інтелекту, у процеси аналізу та узагальнення судової практики. Теперішній рівень розвитку штучного інтелекту свідчить про те, що він здатний не тільки підвищити ефективність судочинства, але й також сприяти єдиним підходам у правозастосуванні. Поряд із цим його застосування повинне суворо відповідати європейським етичним стандартам, передбачати прозорість, відповідальність суддів за остаточні рішення, а також дотримання принципів конфіденційності та незалежності правосуддя. Гармонійне поєднання традиційних механізмів правового регулювання з потенціалом сучасних технологій створює перспективні умови для зміцнення єдності судової практики та підвищення довіри громадян до системи правосуддя.
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ В УКРАЇНІ: ВИКЛИКИ, РИЗИКИ ТА НАПРЯМИ УДОСКОНАЛЕННЯ
Метою статті є комплексний аналіз проблем адміністративно-правового регулювання в Україні в умовах воєнного стану із урахуванням викликів щодо публічної безпеки, прав людини та ефективності органів влади, а також розроблення пропозицій для вдосконалення нормативної бази та адміністративної практики. Методологія дослідження базується на системному, структурно-функціональному і порівняльно-правовому підходах із використанням аналізу нормативно-правових актів, практики публічного управління та наукових джерел. Застосовано також методи інтерпретації правових норм, емпіричного аналізу і логічного узагальнення. У статті проаналізовано особливості адміністративно-правового регулювання діяльності органів виконавчої влади України в умовах воєнного стану. Досліджено правову природу виключення або обмеження відкритості, прозорості та підзвітності у діяльності органів державної влади в особливий період. Виокремлено загрози для демократичних механізмів контролю, що виникають в умовах концентрації повноважень в руках виконавчої гілки влади, коли законодавчі та судові механізми впливу можуть бути обмежені або уповільнені. Особливу увагу приділено ролі парламентського контролю та функціонуванню процедур адміністративного оскарження в умовах воєнного стану. Зроблено висновок про необхідність збереження балансу між вимогами національної безпеки та дотриманням фундаментальних принципів правової держави. Запропоновано напрями удосконалення адміністративного законодавства з урахуванням сучасних викликів, включаючи посилення інституційної спроможності органів контролю та забезпечення належного рівня правового захисту громадян навіть у надзвичайних умовах.
Актуальність теми визначається надзвичайно важливою роллю практики ЄСПЛ у формуванні системи міжнародного захисту прав людини та забезпеченні справедливого судочинства. Особливе значення має те, що практика Суду не лише встановлює формальні рамки дотримання матеріальних і процесуальних норм права, але й також конкретизує їхній змістовний та ціннісний вимір, формуючи стандарти, які повинні враховуватися національними судами. В умовах гармонізації національного законодавства із законодавством Європейського Союзу та існування проблем з імплементацією і тлумаченням стандартів Суду, науковий аналіз правової природи практики ЄСПЛ є особливо актуальним для забезпечення єдності судової практики, підвищення ефективності захисту прав людини, що набуває додаткової значущості в умовах війни та системних порушень прав людини. Мета дослідження полягає у всебічному аналізі правової природи практики ЄСПЛ. Зокрема, дане дослідження спрямоване на розкриття сутності практики ЄСПЛ у взаємозв’язку та через три основні правові форми діяльності Суду - правозастосовну, правотлумачну та контрольну. Для дослідження правової природи практики ЄСПЛ застосовувались такі методи як формально-логічний, порівняльно-правовий, діалектичний, аналізу та синтезу. У результаті проведеного дослідження обґрунтовано думку про те, що властивістю джерела права практика ЄСПЛ володіє саме завдяки нормативній фіксації правила про те, що «суди зобов’язані застосовувати при розгляді справ практику ЄСПЛ як джерело права». Водночас, це слугує основою для її використання у конкретних правовідносинах як ефективного механізму регулювання. Відстоюється позиція, що практика ЄСПЛ не є прецедентом за аналогією прецеденту країн загального права, натомість згадуваний у працях багатьох авторів «прецедентний характер» практики ЄСПЛ варто розуміти саме в контексті збереження єдності судової практики. Зроблено висновок про правову природу практики ЄСПЛ як особливого виду судової практики, якій властива трьохкомпонентна структура, що включає правозастосовну (полягає у тому, що ЄСПЛ застосовує норми ЄКПЛ до конкретних справ), правоінтерпретаційну (полягає у тому, що у процесі вирішення справ Суд здійснює авторитетне тлумачення норм Конвенції та Протоколів до неї) та контрольно-наглядову (полягає у тому, що ЄСПЛ виконує функцію контролю за дотриманням державами своїх міжнародних зобов’язань за Конвенцією, виявляючи структурні та системні порушення) компоненти.
МІЛІЦІЯ В СИСТЕМІ ПРАВООХОРОННИХ ОРГАНІВ ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОЇ РЕСПУБЛІКИ
Метою статті є дослідження процесу формування, організаційної розбудови, місця та ролі міліції в системі органів захисту правопорядку Західноукраїнської Народної Республіки у період з листопада 1918 р. по червень 1919 р. Методологія дослідження базується на принципах історизму, науковості, об’єктивності, системності. Застосовані методи аналізу та синтезу, узагальнення дозволили дослідити процеси формування, регіональних особливостей діяльності, значення міліції як структурної складової в системі органів охорони суспільного порядку ЗУНР. Історико-порівняльний метод сприяв здійсненню порівняльного аналізу формування міліції ЗУНР з законодавчим регулюванням діяльності міліції «першої» УНР, процесами формування правоохоронних структур Австро-Угорщини. Наукова новизна. На основі опублікованих джерел, новітніх історіографічних досліджень проаналізовано процеси становлення, діяльності, ролі міліції в системі правоохоронних органів ЗУНР в період з листопада 1918 р. по червень 1919 р. Результати дослідження свідчать, по-перше, процес становлення та розбудови правоохоронних органів носив продуманий, системний характер і проходив паралельно із процесами розбудови системи органів державної влади, судової реформи ЗУНР; по-друге, аналіз документів дозволяє стверджувати про відсутність законодавчого унормування діяльності міліції, у порівнянні з державною жандармерією, що вплинуло на процеси її формування, організаційної розбудови та системної ефективної діяльності; по-третє, попри поліфонію підходів щодо назви, регіональної специфіки формування, міліцію слід розглядати як громадський орган, яка поряд із жандармерією, була покликана забезпечувати охорону громадського порядку.
ТЕОРІЯ ТА ІСТОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА. ІСТОРІЯ ПОЛІТИЧНИХ І ПРАВОВИХ ВЧЕНЬ. ФІЛОСОФІЯ ПРАВА
ХРЕЩЕННЯ ЯК КРИТЕРІЙ НАБУТТЯ ПРОЦЕСУАЛЬНОЇ РОЛІ ПОЗИВАЧА ПРИ КАТОЛИЦЬКИХ ТРИБУНАЛАХ
У даній статті розглядається питання набуття процесуальної ролі позивача при католицьких трибуналах через призму Тайни Хрещення. Отож тут проаналізовано основні законодавчі приписи, які трактують питання доступу до виміру католицького судочинства. У дослідженні з’ясовано механізм визначення правосильності хрещення осіб, які належать до сумнівних церковних спільнот, а також тих, які належать до сект, що вважають себе християнами. Крім того, тут здійснено порівняльну характеристику законодавства східних католицьких Церков і латинської Церкви щодо аспекту Тайни Хрещення як умови для можливості виступати перед католицьким суддею в якості позивача. Окрема увага звернена на основні елементи, які концептуально вплинули на процес кодифікації законодавства східних католицьких Церков у питанні доступу некатоликів до католицьких трибуналів. В результаті дослідження з’ясовано та висвітлено основний принцип, яким керується сучасне процесуальне католицьке право, а відтак і місце некатоликів у канонічному процесі.
Генеза правового регулювання відповідальності за ухилення від виконання вимог прокурора в Україні
Стаття присвячена дослідженню генезису правового регулювання відповідальності за ухилення від виконання вимог прокурора в Україні. Проаналізовано історичні передумови виникнення цього інституту на українських землях у дореволюційний період. Досліджено особливості формування норм про відповідальність за невиконання вимог прокурора в радянський період, зокрема кодифікацію адміністративно-деліктного законодавства в КпАП УРСР 1984 року. Розкрито специфіку трансформації законодавства в умовах незалежної України (1991-2016), включаючи конституційне закріплення статусу прокуратури 1996 року. Особливу увагу приділено реформуванню прокуратури у 2014-2016 роках відповідно до європейських стандартів. Проаналізовано практику європейських держав щодо організації прокуратури та механізмів забезпечення виконання вимог прокурора. Здійснено періодизацію розвитку законодавства, виділено чотири основні етапи становлення інституту адміністративної відповідальності за ухилення від виконання вимог прокурора.
Авторське право (c) 2017 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
LOGICAL PARADOXES IN LAW APPLICATION: FORMAL RATIONALITY VS PRINCIPLES OF JUSTICE
The article examines the problem of logical paradoxes arising in legal application processes due to conflicts between the formal rationality of legal norms and principles of justice. The relevance of this research is determined by the increasing complexity of legal systems, the development of analytical jurisprudence, and the necessity to reconsider the boundaries of applying formal-logical approaches in contemporary legal science and practice. A systematic analysis of logical paradoxes embedded in the structure of legal norms and judicial procedures has been conducted to clarify the fundamental limits of formal logic in jurisprudence and theoretically substantiate the need to turn to broader principles of justice when resolving legal conflicts. The research employs methods of formal-logical analysis, structural-functional approach, comparative-legal method, and hermeneutical approach to the interpretation of legal norms and precedents. Classical paradoxes of legal application are analyzed: the paradox of norm self-application (using the example of appellate appeal), the paradox of presumption of innocence in the context of preventive measures, the paradox of limitation periods under conditions of technological progress, and the paradox of fair punishment as a conflict between individualization and equality. Specific manifestations of logical contradictions in international public law are examined, particularly the chronological paradox of customary international law formation and the doctrinal paradox of collegial adjudication in international judicial institutions. The connection between Gödel's incompleteness theorem and legal systems has been confirmed, representing an original authorial contribution to legal epistemology. The application of mathematical logic to the analysis of legal phenomena opens new perspectives for understanding structural limitations of normative systems. The work synthesizes classical works of the positivist school with critical approaches of contemporary research, providing a balanced theoretical foundation. It is proven that logical paradoxes are not technical defects of legal technique, but fundamental characteristics of any complex normative systems, reflecting the principled impossibility of complete formalization of law according to Gödel's incompleteness theorem. It is established that principles of justice function as meta-norms that ensure structural integrity of the legal system under conditions of logical contradictions and allow law to remain a rational instrument of social regulation without being limited exclusively to formal logic.
CORRUPTION AS A SOURCE OF FUNDS FOR MONEY LAUNDERING: LEGAL MECHANISMS OF COUNTERACTION
The article focuses on the examination of the relationship between corrupt acts and money laundering within the context of current trends in international and national legislation development. The inseparable bidirectional nature of the connection between these phenomena is substantiated, where corruption serves both as a source of illegal proceeds that require legalization and as an instrument for ensuring the functioning of money laundering schemes. It is proven that legal doctrine and practice increasingly emphasize the need to consider these phenomena as interrelated within a unified counteraction strategy, since traditional isolated approaches prove to be insufficiently effective in combating modern complex financial schemes. A comprehensive analysis of key legislative innovations of recent years has been conducted, including the adoption in the USA of the Foreign Extortion Prevention Act (FEPA) 2023, the Anti-Money Laundering Act 2020, China's three-year action plan for combating money laundering (2022‒2024), and the new European regulation on establishing the Authority for Anti-Money Laundering and Countering the Financing of Terrorism. Particular attention is paid to analyzing the impact of these legislative changes on expanding the range of predicate crimes and creating new legal mechanisms for international cooperation. The role of international organizations, particularly FATF, in forming global standards for combating financial crimes and the significance of the Warsaw Convention 2005 and the UN Convention against Corruption (UNCAC) as fundamental international instruments are examined The process of adapting Ukrainian legislation to international standards through an analysis of the system of normative legal acts regulating issues of combating corruption and money laundering has been studied. It is proven that Ukraine has formed a comprehensive multilevel architecture of legal regulation that encompasses preventive measures, financial monitoring, and criminal prosecution, ensuring a synergistic effect in combating the legalization of corrupt proceeds and approximation to international standards in this field. A tendency toward convergence of anti-corruption legislation and normative legal regulation of prevention and counteraction to money laundering at the global level has been identified, which reflects the international community's awareness of the systemic nature of these threats to financial stability and economic security.
normative legal regulation of prevention and counteraction to money laundering
ІНСТИТУТ ДЕРЖАВНОЇ ЖАНДАРМЕРІЇ В СИСТЕМІ ОРГАНІВ ОХОРОНИ СУСПІЛЬНОГО ПОРЯДКУ ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОЇ РЕСПУБЛІКИ (ЛИСТОПАД 1918 р. – ЧЕРВЕНЬ 1919 рр.)
Метою статті є проаналізувати процес формування державної жандармерії в системі органів охорони суспільного порядку Західноукраїнської Народної Республіки у період з листопада 1918 р. по червень 1919 р. Методологія дослідження базується на принципах історизму, науковості, об’єктивності, системності. Застосовані методи аналізу та синтезу, узагальнення, історико-порівняльний метод дозволили дослідити організаційно-правове забезпечення, особливості формування та практичної діяльності однієї із ключових структур в правоохоронній системі молодої республіки – державної жандармерії. Наукова новизна. На основі опублікованих джерел, історіографічних напрацювань досліджено організаційно-правові засади встановлення інституту та структур державної жандармерії ЗУНР-ЗО УНР в системі правоохоронних органів у перший період функціонування держави з листопада 1918 р. по червень 1919 р. Результати дослідження свідчать про те, що за основу правового забезпечення і розбудови інституту державної жандармерії було взято законодавство Австро-Угорщини, яке не суперечило інтересам Української держави. Документи вказують на послідовність та цілеспрямованість становлення та утвердження системи органів охорони суспільного порядку, державної жандармерії зокрема, в контексті загальнодержавних тенденцій становлення ЗУНР. З переходом частин УГА за р. Збруч, державна жандармерії підпорядковуватиметься Команді етапу, а відповідно вже не виконуватиме функцій охорони суспільного порядку в державі, а здійснювали їх лише в складі її Збройних Сил.
РЕФОРМУВАННЯ ІНСТИТУТУ АДМІНІСТРАТИВНОЇ ЮСТИЦІЇ: ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ДОСВІД ТА УКРАЇНСЬКІ РЕАЛІЇ
У статті досліджується процес реформування інституту адміністративної юстиції в Україні крізь призму європейського досвіду та сучасних українських реалій. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю наукового обґрунтування напрямів реформування адміністративної юстиції відповідно до європейських стандартів та з урахуванням специфіки функціонування державних інституцій в умовах воєнного стану. Особливу увагу приділено впливу євроінтеграційних процесів на трансформацію судової системи України в контексті отримання статусу кандидата в члени ЄС у 2022 році. Метою дослідження є системний аналіз процесу реформування інституту адміністративної юстиції з урахуванням європейського досвіду та сучасних викликів. Використано порівняльно-правовий метод для аналізу французької, німецької та змішаних європейських моделей, статистичний аналіз судової практики, дослідження рекомендацій міжнародних організацій та нормативно-правової бази України. Основні результати дослідження свідчать, що українська система адміністративної юстиції перебуває у фазі трансформації від пострадянської моделі до європейських стандартів, проте цей процес характеризується нерівномірністю та суперечливими тенденціями. Виявлено ключову проблему розриву між декларованими цілями реформ та їх практичною реалізацією, що проявляється в низькому рівні довіри громадян до адміністративних судів. Практична значущість роботи полягає у формулюванні конкретних рекомендацій щодо вдосконалення нормативно-правової бази, організаційної структури та процедур адміністративного судочинства, цифровізації процесів та адаптації системи до умов воєнного стану.
ЄВРОПЕЙСЬКІ СТАНДАРТИ ЗАХИСТУ ЗОБОВ’ЯЗАЛЬНИХ ПРАВ У ПРАКТИЦІ ЄСПЛ
Актуальність теми визначається ключовою роллю захисту зобов’язальних прав у забезпеченні верховенства права, законності та балансу між приватними і публічними інтересами в демократичному суспільстві. Особливе значення має практика ЄСПЛ, яка, інтерпретуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, формує сучасні стандарти захисту зобов’язальних прав, визнаючи їх як складову поняття «майна» за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Метою дослідження є з’ясування особливостей тлумачення поняття «майно» у практиці ЄСПЛ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема в аспекті зобов’язальних правовідносин, із акцентом на доктрину легітимного очікування, критеріїв допустимого втручання держави та вимоги до ефективного судового захисту, які формують європейські стандарти захисту зобов’язальних прав у практиці ЄСПЛ. Результати дослідження засвідчують, що ЄСПЛ застосовує функціональний підхід до поняття «майна», виокремлюючи критерії законності, легітимності мети та справедливого балансу при оцінці втручання держави у приватноправову сферу. У результаті проведеного дослідження встановлено, що у практиці ЄСПЛ сформовано автономне поняття «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яке охоплює не лише класичні речові права, а й зобов’язальні вимоги, які ґрунтуються на легітимних очікуваннях. Особливу увагу приділено концепції «легітимного очікування», яка розширює межі захисту майнових прав на договірні зобов’язання та інші зобов’язальні вимоги. Така позиція дозволяє поширювати гарантії Конвенції на сферу договірних зобов’язань, пенсійного забезпечення, виплат за рішеннями судів, відшкодування збитків тощо. У статті підкреслюється, що реалізація європейських стандартів передбачає не лише уникнення необґрунтованого втручання, а й забезпечення ефективних засобів юридичного захисту зобов’язальних прав. Вважаємо, що в Україні ці стандарти повинні бути впроваджені через узгодження національного законодавства з положеннями Конвенції та усталеною практикою ЄСПЛ, а також через належне тлумачення судами понять «майно», «легітимне очікування» та «ефективний засіб юридичного захисту».
ІНСТИТУТ АДВОКАТСЬКОЇ ТАЄМНИЦІ (ДОСВІД ПОЛЬЩІ)
У цій статті представлено аналіх правового забезпечення інституту адвокатської таємниці в Польщі із зазначенням ситуацій, коли адвокат має право або зобов'язаний розкривати інформацію, що охоплюється професійною таємницею, а також наслідків помилкової оцінки адвоката у такій ситуації. Розглянуто деякі положення, що потребують законодавчих змін або функціонального тлумачення для того, щоб гарантувати дотримання адвокатської таємниці в судовому процесі. У результаті дослідження сформульовано висновки, що в Польщі адвокатська таємниця, відома як професійна таємниця, є фундаментальним принципом, глибоко вкоріненим у правовій етиці та професійній поведінці, який зобов'язує адвокатів зберігати в таємниці всю інформацію, отриману під час надання правової допомоги. Як адвокати, так і юрисконсульти пов'язані законодавчим зобов'язанням зберігати конфіденційність, що означає, що вони не можуть розголошувати повідомлення, отримані ними в ході надання правової допомоги. Законодавчі зміни необхідні в деяких випадках, наприклад, коли адвокат повинен мати право оскаржити рішення суду про розкриття даних, що становлять адвокатську таємницю, щодо даних, отриманих в результаті оперативно-розшукової діяльності органів, які здійснюють контроль за дотриманням законодавства. В інших випадках законодавчі зміни можуть не досягти своєї мети, наприклад, роз'яснення певних актуальних питань. Загрози адвокатській таємниці, наприклад, у випадку доступності інформації, що становить адвокатську таємницю, органам нагляду, які здійснюють оперативний контроль, відзначив і Конституційний суд Польщі. Незважаючи на те, що тут відзначається ризик для ефективного захисту професійної таємниці, суд вказав, що саме законодавець має запровадити правові рішення, які запобігатимуть ризику використання інформації, що потребує захисту, або принаймні мінімізуватимуть цей ризик і що можливе неправильне застосування положення в конкретній справі не означає, що воно є неконституційним.
ВДОСКОНАЛЕННЯ МЕХАНІЗМУ АДМІНІСТРАТИВНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ПОРУШЕННЯ ВІЙСЬКОВОГО ОБЛІКУ: ПРОПОЗИЦІЇ ЩОДО ЗАКОНОДАВЧИХ ЗМІН
Статтю присвячено дослідженню актуальних проблем удосконалення механізму адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку у контексті сучасних викликів національної безпеки. Розглядаються теоретичні та практичні аспекти застосування адміністративних санкцій у військово-обліковій сфері, аналізуються недоліки чинного законодавства та виявляються основні напрямки його модернізації. Особлива увага приділяється аналізу правозастосовної практики та виробленню концептуальних підходів до оптимізації системи адміністративного примусу у галузі військового обліку. Досліджуються структурні елементи механізму адміністративної відповідальності за порушення військово-облікового законодавства, включаючи нормативно-правову базу, суб'єктів правозастосування, процедури притягнення до відповідальності та систему адміністративних санкцій. Аналізуються проблеми диференціації відповідальності різних категорій військовозобов'язаних, особливості застосування адміністративних покарань за умов особливого періоду та воєнного часу. Розглядаються питання співвідношення адміністративної та кримінальної відповідальності за правопорушення у сфері військового обліку. Детально вивчаються недоліки чинного механізму адміністративної відповідальності, включаючи прогалини у правовому регулюванні, колізії між різними нормативними актами, недостатню ефективність санкцій, що застосовуються, і складності в процедурах доведення правопорушень. Особлива увага приділяється аналізу впливу цифровізації системи військового обліку на трансформацію традиційних підходів до адміністративної відповідальності та необхідності адаптації правових механізмів до сучасних технологічних реалій. Формулюються конкретні пропозиції щодо вдосконалення законодавчої бази адміністративної відповідальності у військово-обліковій сфері, включаючи зміни до Кодексу про адміністративні правопорушення, спеціальні закони про військовий облік та підзаконні нормативні акти. Обґрунтовується необхідність запровадження нових складів адміністративних правопорушень, коригування розмірів адміністративних штрафів та розширення переліку альтернативних заходів адміністративного впливу. Пропонуються механізми підвищення ефективності профілактики правопорушень у цій сфері. Розробляються рекомендації щодо оптимізації процедурних аспектів притягнення до адміністративної відповідальності за порушення військового обліку, включаючи вдосконалення порядку складання протоколів, розгляду справ та виконання адміністративних покарань. Пропонуються заходи щодо покращення координації між різними державними органами, що беруть участь у процесі притягнення до відповідальності, та підвищення кваліфікації посадових осіб, уповноважених розглядати справи цієї категорії. Обґрунтовується концепція комплексного підходу до реформування механізму адміністративної відповідальності у військово-обліковій сфері, що передбачає не лише зміни у матеріальному та процесуальному праві, а й створення ефективної системи моніторингу правозастосування, впровадження сучасних інформаційних технологій та розвиток міжнародного співробітництва у цій галузі. Формулюються пропозиції щодо етапності впровадження запропонованих змін та оцінки їх ефективності через систему якісних та кількісних показників.
процедури притягнення до відповідальності
КІБЕРБЕЗПЕКА В УКРАЇНІ: СУЧАСНІ ВИКЛИКИ ТА ШЛЯХИ ВДОСКОНАЛЕННЯ ЗАКОНОДАВЧОГО РЕГУЛЮВАННЯ
Сучасні реалії цифрової трансформації суспільства спричиняють критичну важливість забезпечення кібербезпеки як ключового елемента національної безпеки держави. Україна, перебуваючи в умовах перманентного протистояння гібридним загрозам та активній цифровізації державних та приватних структур, стикається з необхідністю формування ефективної системи правового регулювання у сфері кіберзахисту. Це дослідження спрямоване на комплексний аналіз сучасного стану законодавчого забезпечення кібербезпеки в Україні та визначення пріоритетних напрямів його вдосконалення. Актуальність дослідження обумовлена стрімким розвитком інформаційно-комунікаційних технологій, зростанням кількості та витонченості кібератак, а також потребою адаптації національного законодавства до європейських стандартів кібербезпеки. Аналіз сучасних кіберзагроз демонструє їхній транскордонний характер, високий ступінь координації та використання передових технологій для заподіяння шкоди критичній інфраструктурі, державним інститутам та приватному сектору. Особлива увага приділяється дослідженню специфіки кібертероризму, інформаційних операцій та атак на об'єкти критичної інфраструктури у контексті сучасних геополітичних викликів. Методологічна основа дослідження включає комплексний підхід до аналізу нормативно-правових актів, міжнародних угод та практики їхньої імплементації до національного законодавства. Використані методи порівняльного правознавства, системного аналізу та емпіричні методи дослідження практики правозастосування у сфері кібербезпеки. Особливу увагу приділено вивченню досвіду країн Європейського Союзу у галузі правового регулювання кіберзахисту та можливостей його адаптації до українських реалій. Результати дослідження свідчать про наявність значних прогалин у чинному законодавстві України щодо регулювання кібербезпеки, включаючи недостатню координацію між різними державними органами, відсутність чітких механізмів реагування на кібер-інциденти та неадекватність санкцій за кібер-правопорушення. Виявлено проблеми у сфері захисту персональних даних, забезпечення безпеки критичної інформаційної інфраструктури та міжнародного співробітництва у сфері протидії кіберзлочинності. Встановлено, що існуюча нормативна база не повною мірою відповідає сучасним викликам цифрової доби та потребує комплексного реформування. Практична значущість дослідження полягає у розробці конкретних рекомендацій щодо вдосконалення законодавчого регулювання кібербезпеки в Україні, включаючи пропозиції щодо створення інтегрованої системи кіберзахисту, удосконалення механізмів міжвідомчої взаємодії та підвищення ефективності протидії кіберзагрозам. Запропоновано моделі правового регулювання, адаптовані до специфіки української правової системи та сумісні з міжнародними стандартами кібербезпеки. Перспективи подальших досліджень пов'язані з необхідністю постійного моніторингу еволюції кіберзагроз та відповідної адаптації законодавчої бази, розробкою механізмів публічно-приватного партнерства у сфері кібербезпеки, а також поглибленим вивченням впливу штучного інтелекту та нових технологій на систему правового регулювання кіберзахисту. Важливим напрямом є також дослідження ролі міжнародного співробітництва у формуванні глобальної архітектури кібербезпеки та місця України у цій системі.
CURRENT CHALLENGES, THREATS AND RISKS TO NATIONAL SECURITY AS AN OBJECT OF NABU'S ACTIVITIES
The defining form of providing the national security of Ukraine is and should be a well-thought-out and balanced state policy in accordance with the requirements of legislation, current regulatory acts, adopted national doctrines, strategies and programs in the appropriate areas of activity. At the same time, the specification of forms and methods, means and resources for providing national security at each stage can change adequately to the level of threats to national interests. However, a comprehensive systematic approach to taking into account and analysing factors that affect the violation of national interests and, accordingly, the level of national security should remain an invariable requirement under all conditions. This directly concerns the practice of special competence bodies. Exceptional attention should be paid to the formation of preventive measures that should be focused on existing and potential challenges, threats and risks. The leading role here is played by the National Anti-Corruption Bureau of Ukraine (NABU). Based on the results of the research, a number of scientific results were obtained, including attention was drawn to the problems of challenges, threats and risks to national security and national interests of Ukraine in the modern conditions of a globalized world. Based on the study of the theoretical and methodological foundations of the administrative and legal mechanism for providing national security of Ukraine, there are formulated the features of the approach to the correct orientation of authorized state structures and institutions in the development and implementation of specific measures and actions to prevent, avoid or minimize negative results from certain challenges, threats and risks to national security. The classification of threats, challenges and risks to national security, the prevention of which may relate to the objects of activity of the National Anti-Corruption Bureau of Ukraine (NABU), is systematized. There are formulated conclusions in terms of responding to current challenges, threats and risks with an effective administrative and legal mechanism, appropriate information support, analytical forecast estimates for the development of proposals to reduce the level of risks and threats to national security.
National Anti-Corruption Bureau of Ukraine
МЕДІАЦІЯ ЯК СПОСІБ ВРЕГУЛЮВАННЯ КОНФЛІКТІВ В ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ
У статті розкрито зміст і ознаки конфліктів в освітньому середовищі. Здійснено класифікацію за: предметом (конфлікт легітимізації, цінностей, інформації, влади, обмежених ресурсів, очікування, самооцінки, атрибутивний); суб’єктним складом (студентсько-студентські; студент-викладач; між викладачами; з адміністрацією і щодо політики університету); рівень виникнення (між «рівними» на одному ієрархічному рівні; членами двох різних ієрархічних рівнів; індивідами і колективами; керівниками і колективами різних ієрархічних рівнів; двома колективами одного рівня; двома колективами різних ієрархічних рівнів з великими внутрішньо організаційними відстанями та різними цілями). Здійснено правовий аналіз і обґрунтовано важливість вирішення конфліктів у освітньому середовищі за допомогою медіації. Акцентовано на доцільності функціонування у закладах вищої освіти медіаційних служб, їх ролі, предметі та суб’єктах звернення. Підкреслено необхідність формування у суб’єктів освітнього процесу медіаційних навичок і компетенцій.
ФОРМА ДЕРЖАВНОГО ПРАВЛІННЯ ЯК ЕЛЕМЕНТ ФОРМИ ДЕРЖАВИ: ТЕОРЕТИКО-ПРАВОВЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті досліджується генезис форми держави, що дослідження цієї проблеми розпочато в часи Аристотеля, Ш.Л. Монтеск’є, Ж.-Ж. Руссо, знайшло своє відображення у наступних наукових розробках. Форма держави розуміється як складне поняття, яке характеризує державу з позиції існуючих у ній форми правління, форми державного устрою та форми державно-правового режиму. Всі ці елементи мають правову основу – вони закріплені у конституції, законах. Втім, категорія «форма держави» має інші підходи. Так, під формою держави можуть розуміти сукупність форми правління та форми державного устрою без урахування державно-правового режиму. Але цей підхід не має широкої підтримки у дослідників. Під формою правління розуміють дві основні форми: республіку і монархію. Республіка – форма державного правління, за якою всі вищі державні органи обираються населенням або комплектуються загальнонаціональним представницьким органом влади. У сучасному світі розрізняють три види республік: парламентська, президентська і змішана. Державний устрій характеризує державу з точки зору її територіального поділу та відповідної організації державних органів і проявляється у простій і складній формах. Державно-правовий режим – сукупність форм і методів здійснення державної влади органами держави. Обґрунтовано генезис форми правління української держави.
обґрунтування майбутньої форми правління української держави