Журнал Юридичного факультету Західноукраїнського національного університету Засновник і видавець – Західноукраїнський національний університет (ЄДРПОУ 33680120; префікс DOI видавця 10.35774). (вул. Львівська, 11, м. Тернопіль, 46009, Україна). Research Organization Registry (ROR) Search https://ror.org/047988g19 Рік заснування: 2011 Журнал зареєстрований як суб'єкт у сфері медіа відповідно до Рішення Національної Ради України з питань телебачення та радіомовлення від 09.05.2024 р. № 1561. Ідентифікатор медіа R30-04422 Включений до переліку фахових видань України з юридичних наук Наказом МОН України від 10.05.2017 № 693. Відповідно до наказу МОН України № 1643 «Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо діяльності спеціалізованих вчених рад від 16 грудня 2019 року» журнал «Актуальні проблеми правознавства» включений до переліку друкованих наукових фахових видань України категорії «Б» («Юридичні науки», спеціальність 081). ISSN print 2524-0129 ISSN online 2664-5718 DOI: https://doi.org/10.35774/app Мови видання – українська, англійська, польська. Періодичність – чотири рази на рік (графік виходу в розділі «Оголошення»). Цільова аудиторія журналу – науковці і фахівці-практики, викладачі, аспіранти, магістранти, студенти. Мета наукового видання – публікація наукових розробок з актуальних загальнотеоретичних та галузевих правових питань, пропозицій до законодавства, аналізу правозастосовної практики, досліджень практики Європейського суду з прав людини та національних судів, вивчення зарубіжного досвіду правового реформування, осмислення та шляхів вирішення науково-практичних проблем міжнародного права та його імплементації у правову систему України, досвіду її інтеграції до системи права Європейського Союзу. Завдання журналу: - сприяння поширенню наукової інформації, науково-практичного досвіду в сфері юриспруденції; - надання платформи для публічної комунікації між вченими, юристами-практиками, що здійснюють дослідження у різних галузях юридичної науки; - представлення результатів дисертаційних досліджень здобувачів науковій спільноті; - публікація науково-обгрунтованих пропозицій щодо реформування правової системи України, вдосконалення законодавства, розвитку інституційної системи органів державного управління та місцевого самоврядування; - надання можливості для молодих вчених опанувати методику підготовки і публікації наукових статей; - вводити в науковий обіг нові наукові джерела та матеріали. Галузь та проблематика Кластер - Право, Спеціальність - D8 Право Проблематика Теорія та історія держави і права. Історія політичних і правових вчень. Філософія права. Конституційне право. Адміністративне право і процес. Фінансове право. Інформаційне право. Міжнародне право. Цивільне право і цивільний процес. Сімейне право. Міжнародне приватне право. Господарське право. Господарське-процесуальне право. Кримінальне право та кримінологія. Кримінально-виконавче право. Кримінальний процес та криміналістика. Судова експертиза. Оперативно-розшукова діяльність. Судоустрій. Прокуратура та адвокатура. Головний редактор – Слома Валентина Миколаївна, професор кафедри цивільного права і процесу, виконувач обов'язків декана юридичного факультету Західноукраїнського національного університету, доктор юридичних наук, професор. Відповідальний за випуск – Грубінко Андрій Васильович, професор кафедри торії права та конституціоналізму, доктор історичних наук, професор. Адреса редакції: вул. Микулинецька, 46а, каб. 209, м. Тернопіль, 46400 (корпус юридичного факультету Західноукраїнського національного університету). Адреса для листування: zbirnykapp@wunu.edu.ua Сайт: appj.wunu.edu.ua Статті в журналі публікуються за ліцензією CC BY-NC 4.0 Політика відкритого доступу Журнал практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Журнал використовує Open Journal Systems 3.4.0.9 – програмний пакет із відкритим вихідним кодом, який підтримує процеси менеджменту й публікації журналу і який розробляється, підтримується та вільно розповсюджується Public Knowledge Project на умовах ліцензії GNU General Public License.
Західноукраїнський національний університет
ОСОБЛИВОСТІ КАСАЦІЙНОГО ПЕРЕГЛЯДУ СУДОВИХ РІШЕНЬ У СПРАВАХ ЩОДО ОСКАРЖЕННЯ НОРМАТИВНО-ПРАВОВОВИХ АКТІВ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: касаційний перегляд, нормативно-правовий акт, адміністративне судочинство, Верховний Суд, правова визначеність, суд права Стаття присвячена кoмплекснoму дoслідженню oсoбливoстей касаційнoгo перегляду судoвих рішень у справах щoдo oскарження нoрмативнo-правових актів в адміністративному судoчинстві України. Акцентовано увагу на функціональному призначенні касаційної інстанції як суду права, який забезпечує перевірку правильності застосування норм матеріального та процесуального права без переоцінки фактичних обставин справи. Обґрунтовано, що специфіка цієї категорії справ зумовлена, серед іншого, потенційним впливом судового рішення на невизначене кoлo oсіб. Проаналізовано правові засади касаційного провадження, зокрема положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо підстав касаційного оскарження, меж перегляду та процесуальних «фільтрів» допуску до касаційного розгляду. Окрему увагу приділено співвідношенню принципу остаточності судових рішень і завданню забезпечення правильності правозастосування у спорах щодо законності нормативно-правового регулювання. На прикладі судової практики продемонстровано, що касаційний перегляд у цій категорії справ має чітко окреслений юридичний характер і спрямований на контроль за дотриманням суб’єктами владних повноважень меж компетенції та встановленого законом способу її реалізації. Методологічну основу дослідження становлять формально-юридичний, системно-структурний та порівняльно-правовий методи, а також метод аналізу й узагальнення судової практики та доктринальних джерел. Зроблено висновок, що касаційне провадження у справах про оскарження нормативно-правових актів є вагомим інструментом забезпечення єдності правозастосування та принципу правової визначеності. Його ефективність залежить від чіткого дотримання процесуальних меж перегляду, належного обґрунтування підстав касаційного оскарження та послідовності правових висновків Верховного Суду.
КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
THE SUBJECTIVE RIGHT TO PHYSICAL CULTURE AND SPORT IN THE SYSTEM OF CONSTITUTIONAL HUMAN RIGHTS IN UKRAINE
Розділ: ТЕОРІЯ ТА ІСТОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА. ІСТОРІЯ ПОЛІТИЧНИХ І ПРАВОВИХ ВЧЕНЬ. ФІЛОСОФІЯ ПРАВА Ключові слова: right to physical culture and sport, subjective right, constitutional human rights, physical culture, sport, human rights guarantees The article provides a comprehensive constitutional and legal analysis of the subjective right to physical culture and sport within the system of constitutional human rights in Ukraine. It is substantiated that the right to physical culture and sport has an independent meaning, while being closely interconnected with such fundamental rights as the right to health care, the right to rest, the right to education and the right to free development of the personality. The provisions of the Constitution of Ukraine, national legislation and international acts in the field of human rights that directly or indirectly enshrine the right of a person to engage in physical culture and sport have been analyzed. It has been established that the right to physical culture and sport is an independent subjective constitutional right, which is simultaneously integrated into the system of social and cultural human rights. Its legal nature is based on the provisions of the Constitution of Ukraine, in particular Articles 3, 49 and 50, as well as on special legislation in the field of physical culture and sport. This right combines an individual legal aspect, which provides an opportunity for a person to independently implement physical culture and sport, and a social and legal aspect, which provides for the state’s obligations to create conditions for mass, accessible and inclusive sports. The content, signs and features of the implementation of the subjective right to physical culture and sport are determined, as well as the range of its subjects and the state’s obligations to create appropriate conditions for its implementation. The social significance of the specified right in the context of modern challenges is emphasized, considering the need to ensure the health of the nation, social integration and inclusion. The conclusion is made on the expediency of further improving the constitutional and legal mechanism for guaranteeing and implementing the right to physical culture and sport in Ukraine.
ТЕОРІЯ ТА ІСТОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА. ІСТОРІЯ ПОЛІТИЧНИХ І ПРАВОВИХ ВЧЕНЬ. ФІЛОСОФІЯ ПРАВА
АКТУАЛЬНІ ПРОБЛЕМИ РЕАЛІЗАЦІЇ ПРАВА НА КОМПЕНСАЦІЮ ЗА ПОШКОДЖЕНЕ ЧИ ЗРУЙНОВАНЕ НЕРУХОМЕ МАЙНО ІНОЗЕМЦЯМИ, ЯКІ ІММІГРУВАЛИ В УКРАЇНУ НА ПОСТІЙНЕ ПРОЖИВАННЯ
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: компенсація, пошкоджене/зруйноване нерухоме майно, органи місцевого самоврядування, іноземці, іммігранти, право власності, захист прав, житлова політика, збройна агресія У статті розкрито актуальні проблеми реалізації права на компенсацію за пошкоджене чи зруйноване нерухоме майно іноземцями, які іммігрували в Україну на постійне проживання. Проаналізовано норми Конституції України, міжнародно-правових актів, положення цивільного та спеціального законодавства. В ході дослідження проблеми використано системно-структурний підхід, юридично-догматичний метод і тлумачення норм права, порівняльно-правовий метод. Встановлено, що іноземці-іммігранти є повноцінними учасниками цивільних правовідносин, мають право набувати у власність нерухоме майно, користуватися ним та розпоряджатися ним, а також розраховують на належний правовий захист у разі його пошкодження або знищення. Аналіз національного законодавства та судової практики надав можливість зробити висновок, що ані порядок, передбачених Законом України № 2923-IX, ані наявний порядок розгляду справи у цивільному судочинстві не забезпечує ефективний захист права на отримання компенсації за пошкоджене/знижене нерухоме майно для іноземців, які постійно проживають в Україні. Національний механізм компенсації для них є недоступним у зв’язку з обмеженням суб’єктного складу, судовий механізм хоча й формально відкритий після зміни підходів до застосування юрисдикційного імунітету, проте залишається малоефективним через неможливість виконання відповідних судових рішень, а міжнародні механізми мають довготривалий та невизначений характер реалізації. Запропоновано розширення переліку осіб, які мають право на отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване нерухоме майно відповідно до Закону № 2923-IX, зокрема шляхом надання такого права іноземцям, які іммігрували до України на постійне місце проживання, що сприятиме забезпеченню принципів рівності, недискримінації та ефективного захисту права власності.
ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ
ІНСТИТУЦІЙНА РОЛЬ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ ФІНАНСОВОГО МОНІТОРИНГУ УКРАЇНИ В СИСТЕМІ ФІНАНСОВОЇ РОЗВІДКИ В КОНТЕКСТІ ЗАСТОСУВАННЯ МЕХАНІЗМІВ ЦИВІЛЬНОЇ КОНФІСКАЦІЇ
Розділ: КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ. КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО. КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА. СУДОВА ЕКСПЕРТ Ключові слова: Фінансова розвідка, Держфінмоніторинг, цивільна конфіскація, незаконне збагачення, FATF, фінансові злочини, міжнародна співпраця У статті досліджується інституційна роль Державної служби фінансового моніторингу України (Держфінмоніторингу) в системі фінансової розвідки в контексті застосування механізмів цивільної конфіскації. З урахуванням сучасних викликів – правових, технологічних, інституційних та міжнародних – визначено основні напрями реформування діяльності Держфінмоніторингу. Проведено компаративний аналіз зарубіжного досвіду (Велика Британія, США, Франція, Італія), який дозволяє адаптувати кращі практики до українського правового поля. Запропоновано концептуальні зміни в законодавчому забезпеченні та міжвідомчій координації задля посилення ефективності боротьби з незаконними активами без потреби у кримінальному вироку. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових та спеціально-юридичних методів, зокрема системно-структурний, формально-правовий, порівняльно-правовий та функціональний методи. Також застосовано елементи аналізу правозастосовної практики та інституційного підходу для оцінки ефективності механізмів цивільної конфіскації. Окрему увагу приділено співвідношенню механізмів цивільної конфіскації з принципами верховенства права, гарантіями права власності та стандартами Європейської конвенції з прав людини, що є критично важливим у контексті євроінтеграційних зобов’язань України. Обґрунтовано необхідність посилення аналітичної складової фінансового моніторингу шляхом впровадження ризик-орієнтованих підходів, використання інструментів великих даних та штучного інтелекту для виявлення складних схем легалізації доходів.
КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ. КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО. КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА. СУДОВА ЕКСПЕРТ
ІНСТИТУЦІОНАЛІЗАЦІЯ ПРАВОВИХ ІНСТИТУТІВ ЯК ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНА ОСНОВА ДОСЛІДЖЕННЯ ЮРИДИЧНИХ КЛІНІК
Розділ: ТЕОРІЯ ТА ІСТОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА. ІСТОРІЯ ПОЛІТИЧНИХ І ПРАВОВИХ ВЧЕНЬ. ФІЛОСОФІЯ ПРАВА Ключові слова: правовий інститут, інституціоналізація, правова система, нормативне регулювання, соціальні практики, юридичні клініки, правова освіта У статті здійснено теоретико-методологічний аналіз підходів до розуміння інституціоналізації правових інститутів у сучасній юридичній науці. Обґрунтовано, що інституціоналізація є складним багаторівневим процесом, який охоплює формування, нормативне закріплення, організаційне оформлення та функціональну стабілізацію соціально значущих правових практик. Визначено основні наукові підходи до інтерпретації інституціоналізації, зокрема нормативний, соціально-правовий та комплексний (інституціональний), а також проаналізовано їх евристичний потенціал для дослідження сучасних правових явищ. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному поєднанні кількох методів. Для вивчення використання юридичної термінології застосовується порівняльний метод, проводиться доктринальний аналіз сучасної наукової літератури, а окремі законодавчі положення досліджуються за допомогою методу аналізу та синтезу. Доведено обмеженість суто нормативного підходу, який не враховує соціальної природи правових інститутів, та обґрунтовано доцільність використання комплексного підходу, що дозволяє інтегрувати нормативні, організаційні та функціональні аспекти їх розвитку. Особливу увагу приділено співвідношенню формальних і неформальних компонентів інституціоналізації, що визначають ефективність функціонування правових інститутів у реальному соціальному середовищі. Встановлено, що рівень інституціоналізації залежить не лише від наявності нормативного регулювання, але й від ступеня соціального визнання, стабільності практик та інтегрованості інституту у правову систему. Обґрунтовано доцільність застосування зазначених підходів до дослідження юридичних клінік як специфічного виду правових інститутів, що формуються на перетині правової та освітньої сфер. Зроблено висновок, що використання комплексного теоретико-методологічного підходу створює підґрунтя для подальшого порівняльно-правового аналізу інституціоналізації юридичних клінік.
СУЧАСНЕ МІЖНАРОДНЕ ПРАВО: ВИКЛИКИ ВІЙНИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ УКРАЇНИ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: міжнародне право, європейська інтеграція, міжнародно-правові зобов’язання, міжнародно-правові стандарти, воєнний стан, законність Проаналізовано вплив сучасного міжнародного права на процес європейської інтеграції України в умовах збройної агресії. Досліджено взаємозв’язок між імплементацією acquis ЄС та застосуванням норм міжнародного гуманітарного й міжнародного кримінального права під час воєнних дій в Україні. Обґрунтовано, що виконання міжнародно-правових зобов’язань у сфері захисту прав людини, відповідальності за воєнні злочини та забезпечення верховенства права є ключовою передумовою успішного просування на шляху до членства в ЄС. Проаналізовано правову основу євроінтеграційного курсу України. Узагальнено досвід окремих держав – членів ЄС щодо імплементації міжнародно-правових стандартів у процесі приєднання та визначено уроки, релевантні для України з урахуванням воєнного контексту. Виявлено позитивні та ризикові фактори впливу міжнародного права на євроінтеграційні перспективи України. Запропоновано модель поєднання євроінтеграційних реформ і безпекових потреб, що ґрунтується на юридично-інституційному, оперативно-безпековому та міжнародно-коопераційному напрямах. Обґрунтовано, що адаптована імплементація acquis, ефективна співпраця з міжнародними інституціями та контрольоване застосування надзвичайних заходів створюють підґрунтя для сталого просування України до членства в ЄС.
НАПРЯМИ ЗБІЛЬШЕННЯ ПОВНОВАЖЕНЬ МІСЬКИХ РАД У СФЕРІ ГОСПОДАРСЬКИХ ВІДНОСИН
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: релокація, органи місцевого самоврядування, міські ради, гміни, повіти, повноваження, господарські відносини, муніципалітети У статті здійснено систематизацію та визначення характеристик напрямів збільшення повноважень міських рад у сфері господарських відносин на рівні різних правових систем. Представлена робота виконана на основі аналізу нормативно-правової бази та аналітичних матеріалів. Також було використано порівняльний аналіз, з допомогою якого було зіставлено позиції авторів щодо дослідженого питання. Встановлено, що на нинішньому етапі на рівні правових систем представлено низку напрямів збільшення повноважень органів місцевого самоврядування (в тому числі міських рад) у сфері господарських відносин. Вказані трансформації обумовлені потребою покращення діяльності зазначених суб’єктів в розрізі реалізації повноважень, реалізація яких сприяє підтримці розвитку територіальних громад у господарській сфері. Серед основних напрямів збільшення повноважень органів місцевого самоврядування (в тому числі міських рад) у сфері господарських відносин, передбачених законодавством України, можемо виділити: збільшення повноважень у площині фінансового забезпечення відновлення та підтримання інфраструктури територій в умовах воєнного часу; підтримка внутрішньо переміщених підприємств (релокованого бізнесу) в контексті їх розміщення в рамках територій, відновлення виробництв та збереження трудових ресурсів. На рівні законодавства Польщі найважливішим напрямом у зазначеній сфері, є: підвищення фінансового забезпечення місцевих бюджетів для покращення управління інфраструктурою територій (в тому числі у господарській сфері). В розрізі реформування законодавства Чехії передбачено, зокрема: повноваження міжмуніципальної співпраці щодо оптимізації реалізації завдань за основними сферами діяльності (в тому числі у господарській), яке може реалізуватись завдяки інституційним трансформаціям, пов’язаним із збільшенням повноважень асоціації муніципалітетів. Зазначено, що проблема розширення та фінансового забезпечення реалізації повноважень міських рад у сфері господарських відносин є актуальною для правових систем України, Польщі та Чехії. Зазначене обумовлено потребою реалізації нових та непрогнозованих завдань (у випадку України), які як закріплені, так і не встановлені напряму в положеннях законодавства.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ У СПРАВАХ ПРО ВІДМИВАННЯ КОШТІВ: АНАЛІЗ ОГЛЯДУ РІШЕНЬ СУДІВ НІМЕЧЧИНИ ТА СУДУ ЄС (2025)
Розділ: КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ. КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО. КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА. СУДОВА ЕКСПЕРТ Ключові слова: відмивання коштів (ВК), § 261 Кримінального кодексу ФРН, судова доктрина, самовідмивання, предикатний злочин, ПВК, ризик-орієнтований підхід, конфіскація активів, інструмент публічного викриття порушень, принцип заборони подвійного покарання за одне й те саме правопорушення У статті здійснено науково-правове дослідження судових рішень у справах про відмивання коштів, одержаних злочинним шляхом (далі – ВК), прийнятих у 2025 році з урахуванням §261 StGB Кримінального кодексу (далі – §261 StGB) та положень Закону про боротьбу з відмиванням грошей (далі – GwG) Федеративної Республіки Німеччина (далі – ФРН). Дослідження ґрунтується на основі огляду 11 важливих судових рішень, підготовленого німецькими науковцями M. El-Ghasi та J. Klotz і опублікованого у профільному німецькому юридичному журналі Geldwäsche & Recht [1]. Аналіз судових рішень здійснено за уніфікованою схемою, що передбачає послідовний виклад фактичних обставин справи, ключового правового питання, нормативно-правового контексту рішення, позиції суду та доктринального висновку. За результатами дослідження узагальнено сучасні доктринальні підходи, сформовані у практиці судів ФРН та ЄС, щодо тлумачення і застосування кримінально-правових та суміжних механізмів протидії відмиванню коштів (далі – ПВК). Предметом дослідження є судова практика у справах про ВК, осмислена в німецькій правовій доктрині. Дослідження охоплює підходи, сформовані в практиці судів ФРН та Суду ЄС, щодо тлумачення і застосування § 261 StGB, GwG і положень Директиви (ЄС) 2015/849, зокрема щодо кваліфікації ВК, меж кримінальної відповідальності за самовідмивання, процесуальних стандартів кримінального переслідування та конфіскації активів, а також взаємодії кримінального права з механізмами ПВК – комплаєнсу і фінансового нагляду. Фокус дослідження зосереджено на виявленні та систематизації доктринально значущих підходів, які простежуються в судовій практиці ФРН та ЄС у справах про ВК. Судові рішення розглядаються не як самостійний емпіричний матеріал, а як джерело правових позицій, релевантних для розуміння інституційної логіки криміналізації ВК. У межах дослідження проаналізовано, зокрема, такі напрями: розмежування предикатного злочину та самостійного складу ВК; тлумачення винятку самовідмивання (§ 261 абз. 7 StGB) і критерії настання кримінальної відповідальності предикатного правопорушника; процесуальні межі застосування принципу заборони подвійного покарання за одне й те саме правопорушення – ne bis in idem та стандарту початкової підозри; роль конфіскації активів і суміжних позакримінальних механізмів у комплексній системі ПВК. Методологічною основою дослідження є аналіз судових рішень, здійснений із застосуванням уніфікованої аналітичної схеми (фактичні обставини – правове питання — нормативний контекст – позиція суду – доктринальний висновок). У межах дослідження використано формально-догматичний метод – для аналізу норм кримінального, кримінального процесуального та адміністративного законодавства у сфері ПВК; функціонально-цільовий метод – для оцінки кримінально-правового значення відповідних діянь і мети регулювання заходів ПВК; системний – для розгляду ПВК як інтегрованої сукупності кримінально-правових, процесуальних, конфіскаційних і комплаєнс-інструментів. Наукова цінність дослідження полягає у доктринальному осмисленні окремих показових судових рішень судів ФРН та ЄС у сфері протидії відмиванню коштів, а також у розкритті інституційної логіки криміналізації ВК у праві ФРН та ЄС на матеріалі їх аргументації. Сформульовані висновки сприятимуть коректному методологічному сприйняттю іноземної судової практики, зменшуватимуть ризики її некритичної рецепції в національному правовому дискурсі та поглиблюватимуть доктринальне розуміння ВК як автономного кримінально-правового феномену.
принцип заборони подвійного покарання за одне й те саме правопорушення
ДЕЯКІ ОСОБЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ РЕЗУЛЬТАТІВ ДОПИТУ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Розділ: КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ. КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО. КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА. СУДОВА ЕКСПЕРТ Ключові слова: допит, воєнний стан, колабораційна діяльність, військовополонені, допустимість доказів, права людини, психологічна вразливість, кримінальне провадження У статті розглядаються процесуальні аспекти використання результатів допиту як джерела доказів у кримінальному провадженні в умовах воєнного стану. Проаналізовано чинне законодавство на основі якого здійснюється допит свідків, потерпілих, підозрюваних, військовополонених та осіб зі суміжним статусом, із урахуванням умов збройного конфлікту з дотриманням конституційних прав і свобод допитуваних осіб. Досліджено актуальні проблеми допустимості показань, отриманих у надзвичайних ситуаціях, впливу психоемоційного стану допитуваних та недотримання процесуальних гарантій, а також морального тиску, який обмежує права та свободи. Обгрунтовано особливості допиту у кримінальних провадженнях, пов’язаних із злочинами проти основ національної безпеки, зокрема державної зради, колабораційної діяльності, воєнних злочинів і злочинів проти людяності. Однак характерною особливістю є те, що такі провадження характеризуються не лише високою правовою складністю, а й сильним емоційним забарвленням, що суттєво впливає на поведінку як допитуваних, так і слідчих. Підкреслено необхідність адаптації слідчих тактик до умов збройного конфлікту, запровадження спеціальних методик роботи з особами, які перебувають у стані посттравматичного стресу, та забезпечення належного супроводу з боку адвокатів, психологів і медичних працівників. Значну увагу приділено міжнародно-правовим аспектам, включаючи дотримання норм Женевських конвенцій, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також стандартів Міжнародного кримінального суду щодо допустимості доказів. Доведено важливість суворого дотримання принципів законності, гуманізму та верховенства права як засад, без яких неможливо забезпечити легітимність результатів допиту в національному та міжнародному вимірах.
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИЙ МЕХАНІЗМ ПУБЛІЧНИХ ЗАКУПІВЕЛЬ: КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ТА СКЛАДОВІ ЕЛЕМЕНТИ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: адміністративно-правовий механізм, публічні закупівлі, публічний інтерес, адміністративне регулювання, цифровізація, антикорупційна політика, фінансовий контроль, електронна система закупівель У цій статті проведено всебічний теоретичний та правовий аналіз адміністративно-правового механізму публічних закупівель, який є інтегрованою системою забезпечення загальних інтересів у сфері використання бюджетних коштів. Окреслено концептуальні основи цього механізму, враховуючи норми Конституції України та Закону України «Про публічні закупівлі», а також сучасні підходи в адміністративному праві. Доведено, що адміністративно-правовий механізм публічних закупівель представляє собою складну структуру, що об'єднує нормативні, інституційні, процесуальні, фінансові, цифрові та контрольні елементи. Вивчені елементи механізму, серед яких є інституційна полі центричність процедур, цифровізація управлінських дій, інтегрований контроль та спрямованість на боротьбу з корупцією. Особлива увага зосереджена на функціонуванні електронної системи ProZorro , яка виступає як складова, що змінює адміністративну дискрецію та свою прозорість у процесах закупівель. Доведено, що адміністративно-правовий механізм публічних закупівель потрібно розглядати не тільки як набір правових норм і процесів, а як динамічну систему адміністративного забезпечення публічних фінансів, де поєднуються регуляторні, контрольні та технологічні інструменти управління державою. Методологія дослідження полягає в поєднанні загальнонаукових та спеціально-правових методів, серед яких обов’язково застосовуються діалектичний метод, системний аналіз та синтез. Окрім цього, щоб забезпечити вивчення державних закупівель використаються порівняльно-правовий та функціональний методи.
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: твір, творчість, службові обов’язки, об’єкт інтелектуальної власності, інтелектуальна власність, правовласник Стаття присвячена поняттю та ознакам службових творів. Особливу увагу приділено питанням правового регулювання творчого внеску, визначенню обсягу майнових прав і винагороди, а також забезпеченню балансу між інтересами держави та автора (творця). Звернуто увагу на неузгодженість термінології в законодавстві, зокрема на використання двох термінів: «службові твори» та «об’єкт, створений у зв’язку з виконанням посадових обов’язків». Підкреслено, що в законодавствах різних країн тлумачення службового твору залежить від стану економічних відносин і національних традицій у сфері творчої діяльності. Наголошено, що службовий твір є не лише результатом творчої, інтелектуальної праці працівника, а й продуктом організаційної, матеріально-технічної та правової взаємодії між ним і роботодавцем. Це свідчить про те, що службовий твір не виникає ізольовано, а є результатом системної координації діяльності та ресурсів, наданих роботодавцем. Основною ознакою службового твору є його створення у зв’язку з виконанням службових обов’язків, що зумовлює виникнення складних правовідносин у сфері службових творів. Обсяг повноважень роботодавця щодо службового твору залежить від сфери його використання, зокрема у діяльності військовослужбовців та в ІТ-сфері. Акцентовано увагу на актуальній судовій практиці щодо майнових авторських прав на службові твори, зокрема на правових позиціях Верховного Суду, які підтверджують збереження авторсько-правової охорони службового твору незалежно від включення його до офіційних документів. Обґрунтовано необхідність чіткого договірного та нормативного врегулювання правового режиму службових творів з урахуванням специфіки окремих сфер їх створення та використання. Виокремлено такі ознаки службового твору: наявність усіх ознак твору; створення у зв’язку з виконанням трудових (службових) обов’язків, передбачених трудовим договором, посадовою інструкцією або окремими дорученнями роботодавця; цільовий характер завдання зі створення твору в інтересах роботодавця; можливість створення твору з використанням матеріально-технічної бази роботодавця. Стаття має практичне значення для вдосконалення законодавства у сфері службових творів та для розроблення ефективних механізмів їх правової охорони та використання.
ПРАВОВИЙ СТАТУС ПЛАТФОРМНИХ ПРАЦІВНИКІВ: ПРОБЛЕМИ ВИЗНАЧЕННЯ ТА СОЦІАЛЬНОГО ЗНАЧЕННЯ
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: трудові відносини, трудові права, платформна праця, найманий працівник, зайнятість, гідна праця, цифровізація, інноваційні технології, соціальний захист, соціальні гарантії, європейські стандарти регулювання У статті визначено особливості правового статусу платформних працівників у контексті стрімкого розвитку цифровізації на ринку праці. Методологічну основу дослідження становить поєднання формально-юридичного та порівняльно-правового аналізу із застосуванням доктринального підходу до осмислення трансформації трудових відносин у цифровому середовищі. Розглянуто проблему визначення характеру правовідносин між цифровою платформою та виконавцем робіт, адже платформна зайнятість, на відміну від традиційної, характеризується тим, що інтернет-сервіси та майданчики виступають не як роботодавці, а як посередники, вони надають можливість одній стороні розмістити запит на виконання завдання, а іншій – виконати його відповідно до власних компетенцій. Проаналізовано трансформаційні процеси трудових відносин, що виникають у зв’язку з використанням цифрових платформ як посередників між замовниками та виконавцями. Визначено основні ризики, пов’язані з невизначеністю правового статусу платформних працівників, що ускладнює їх правову кваліфікацію та створює передумови для обмеження трудових і соціальних гарантій. Обґрунтовано, що відсутність чітких критеріїв відмежування трудових і цивільно-правових відносин потребує доктринального осмислення та нормативного вдосконалення. Підкреслено актуальність вирішення означених проблем для забезпечення гідних умов праці та соціальної стабільності. Встановлено, що правова невизначеність призводить до прогалин у забезпеченні базових трудових і соціальних гарантій. Особи, діяльність яких опосередковується цифровими платформами, зазнають комплексних правових, соціальних та економічних ризиків, зокрема нестабільності зайнятості та обмеженого доступу до системи соціального захисту. Окреслено напрями адаптації національного законодавства до сучасних вимог цифрової економіки. Запропоновано запровадження мінімального обов’язкового пакета соціального захисту, включно з оплачуваною відпусткою, страхуванням від нещасних випадків та іншими соціальними гарантіями. Реалізація зазначених заходів сприятиме формуванню в Україні збалансованої та стабільної правової моделі регулювання платформної зайнятості.
СУБ’ЄКТИ ФОРМУВАННЯ КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВОЇ ПОЛІТИКИ У СФЕРІ ПРАВ ЛЮДИНИ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: конституційно-правова політика, права людини, правотворча діяльність, суб’єкт правотворчої діяльності, суб’єкт правотворчої ініціативи, суб’єкт забезпечення правотворчої діяльності, заінтересовані особи Конституційно-правова політика є продуктом науково обґрунтованої правотворчої діяльності, яка виконує важливу соціальну роль, спрямовану на унормування певної сфери суспільних відносин з метою забезпечення прав та законних інтересів учасників суспільних відносин. У статті персоніфіковано коло учасників правотворчої діяльності, визначених у Законі України «Про правотворчу діяльність», які є суб’єктами формування конституційно-правової політики у сфері прав людини, а також визначено їх статус та повноваження відповідно до положень чинного законодавства. Використання сукупно діалектичного підходу, методів системно-структурного, дедукції та індукції, аналізу та синтезу, дозволило сформувати основні межі дослідження проблеми, а також здійснити відповідний пошук ідей та висновків щодо особливостей конституційно-правової політики у сфері прав людини та суб’єктів її формування. На основі аналізу доктринальних та нормативних джерел авторами висновується, що конституційно-правова політика у сфері прав людини – це діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо продукації правових ідей стратегічного характеру за участю інституцій громадянського суспільства, які втілені у правові акти, спрямовані на удосконалення механізму конституційно-правового регулювання та охорони суспільних відносин у сфері прав людини. Системна, скоординована діяльність суб’єктів формування конституційно-правової політики у сфері прав людини є запорукою якості цієї політики та ефективності правореалізаційної практики.
суб’єкт забезпечення правотворчої діяльності
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ВИКОРИСТАННЯ БІОТЕХНОЛОГІЙ: ДЕЯКІ ПЕРСПЕКТИВИ РЕФОРМУВАННЯ ЗАКОНОДАВСТВА
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: біотехнології, правове регулювання, інтелектуальна власність, охорона здоров'я, фармація З року в рік цінність світового ринку біотехнологій зростає, що пов’язано із низкою факторів, серед іншого, розширенням сфер використання біотехнологій (від сільського господарства, харчової промисловості і до медицини, фармації і навіть індустрії моди). Водночас правове регулювання біотехнологій є фрагментарним як на рівні національного законодавства, так і на рівні законодавства міжнародного. У статті аналізується чинне законодавство щодо правового регулювання використання біотехнологій крізь призму перспектив його реформування та реформування законодавства Європейського Союзу. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному поєднанні кількох методів. Для вивчення використання юридичної термінології застосовується порівняльний метод, проводиться доктринальний аналіз сучасної наукової літератури, а окремі законодавчі положення досліджуються за допомогою методу аналізу та синтезу. Поступ використання біотехнологій у медицині та фармації потребує формування належного правового поля. У проєкті Цивільного кодексу України (Кодексу права приватного) №14394 від 22.01.2026 у статті 308 пропонується закріпити право фізичної особи на тілесну недоторканість, серед іншого й щодо прийняття рішень про біотехнологічні втручання. У ЄС триває робота над прийняттям Регламенту про встановлення заходів для зміцнення секторів біотехнологій та біовиробництва в Союзі, що буде спрямований на посилення конкурентоспроможності ЄС у сфері виробництва лікарських засобів через усунення регуляторних бар’єрів та створення середовища з єдиними стандартами для проведення клінічних випробувань. У контексті правової охорони прав інтелектуальної власності на біотехнологічні винаходи правове поле має сприяти досягненню балансу між стимулюванням досліджень, розвитком інновацій та забезпеченням суспільних інтересів у сфері охорони здоров’я.
АДМІНІСТРАТИВНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ В УКРАЇНІ: ПРОБЛЕМИ ПРАВОЗАСТОСУВАННЯ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: адміністративне провадження, спеціальні гарантії, військовослужбовці, дисциплінарна відповідальність, адміністративна юрисдикція, КУпАП, принцип «non bis in idem», права людини, судова практика, воєнний стан Проаналізовано особливості правового регулювання та практики притягнення військовослужбовців до адміністративної відповідальності в умовах воєнного стану з урахуванням їх спеціального адміністративно-правового статусу. Показано, що адміністративна відповідальність військовослужбовців ґрунтується на поєднанні норм адміністративного та військового законодавства і передбачає пріоритет дисциплінарної відповідальності за одночасного збереження можливості притягнення до адміністративної відповідальності у судовому порядку у визначених законом випадках. Особливу увагу приділено проблемам правозастосування, пов’язаним із розмежуванням адміністративної та дисциплінарної відповідальності, а також застосуванню принципу non bis in idem як гарантії недопущення повторного притягнення військовослужбовців до юридичної відповідальності за ті самі фактичні обставини. З урахуванням практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини обґрунтовано, що пріоритет дисциплінарної відповідальності не звільняє державу від обов’язку дотримання стандартів справедливого провадження та забезпечення ефективного захисту прав людини в умовах воєнного стану. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи пізнання, зокрема формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий методи, а також аналіз судової практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.
ДЕЯКІ ПИТАННЯ ЩОРІЧНОЇ РАЗОВОЇ ГРОШОВОЇ ВИПЛАТИ УЧАСНИКАМ БОЙОВИХ ДІЙ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: соціальний захист, щорічна разова грошова виплата, соціальна допомога, учасники бойових дій, ветерани війни Метою статті є аналіз проблемних питань щодо виду, мети, функцій, порядку призначення, розміру щорічної разової грошової виплати до Дня Незалежності України учасникам бойових дій та винесення пропозицій щодо їх вирішення. Методологія дослідження базується на поєднанні системного, порівняльно-правового та формально-юридичного аналізу, спрямованого на виявлення змісту, виду, мети та функцій соціальних допомог в системі соціального захисту ветеранів війни. В роботі відзначається, що щорічна разова грошова виплата учасникам бойових дій за своєю правовою природою є соціальною допомогою допоміжного характеру, метою якої є забезпечення комфортних умов їх життєдіяльності. Щорічна разова грошова виплата виконує компенсаційну функцію, яка полягає у компенсації фізичних та моральних напружень у зв’язку з виконанням обов’язків у особливо небезпечних умовах. За результатами проведеного дослідження зроблено висновок про те, що доцільно цій виплаті присвятити окрему статтю в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, в якій визначити правову природу, мету, функції та фіксований розмір в залежності від мінімальних пенсій за віком. Такі пропозиції відповідатимуть принципу реалістичності, визначеному у «Стратегії ветеранської політики на період до 2030 року», схваленій розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2024 р. № 1209-р. Автором висловлено думку про те, що соціальна справедливість та вдячність суспільства за внесок ветеранів у збереженні української державності має стати частиною політики держави. Саме тому слушною є думка суддів Конституційного Суду України, викладена у Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 про те, що «…невиконання державою соціальних зобов’язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, підриває довіру до держави… Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов’язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей».
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ УЗУФРУКТА В ЗАКОНОДАВСТВІ ЄВРОПЕЙСЬКИХ КРАЇН
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: узуфрукт, річ, майно, речові права, узуфруктуарій, голий власник Інститут узуфрукта, сформований ще римськими юристами, має значний вплив на розвиток сучасного речового права. Для його належного впровадження та розвитку в Україні ключового значення набуває ґрунтовний аналіз цивільно-правових систем європейських країн, які рецепіювали цей інститут та мають тривалу практику його ефективного застосування у регулюванні майнових відносин. До таких країн насамперед належать Німеччина та Франція, цивільне законодавство яких містить розгорнуте та системне регулювання права узуфрукта. У статті розкриваються основні положення права узуфрукта за Французьким цивільним кодексом та Німецьким цивільним уложенням, зокрема: поняття узуфрукта, підстави його виникнення та припинення, права та обов’язки узуфруктуарія і власника майна. Акцентовано на спільних та відмінних рисах у його регулюванні. Крім того, здійснено порівняння окремих аспектів узуфрукта за цивільним законодавством Італії та Польщі. Мета дослідження полягає у вивченні особливостей правового регулювання узуфрукта в законодавстві європейських країн. Під час дослідження використано порівняльно-правовий, формально-юридичний та системно-структурний методи. Зроблено висновок, що, незважаючи на відмінності, характерні для конкретних правових систем, в цілому спостерігається єдиний підхід до правової природи узуфрукта. Підтверджується загальне правило, що право узуфрукта можливе лише у випадку користування річчю із збереженням її сутності. Під час користування допускаються зміни стану майна, які не впливають на можливість його повернення у попередній стан після припинення узуфрукта. Звертається увага на те, що у французькому та німецькому цивільних законодавствах, попри широкий перелік правомочностей узуфруктуарія, користування майном «як сам власник», останній під час дії узуфрукта не стає власником майна, а залишається користувачем чужим майном. Подібний підхід спостерігається і в інших європейських правових системах, зокрема у Цивільному кодексі Італії та Цивільному кодексі Польщі.
ПРОБЛЕМНІ АСПЕКТИ ЗАСТОСУВАННЯ ІНСТИТУТІВ АРБІТРАЖУ ТА НЕСПРОМОЖНОСТІ З МЕТОЮ ЗАХИСТУ ПРАВ КРЕДИТОРІВ ТОВАРИСТВ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ-БОРЖНИКІВ
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: кредитор, боржник, судовий акт, арбітражне застереження, третейська угода, господарський суд, арбітраж Право чи інтерес заінтересованої особи-кредитора мають бути захищені господарським судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення боржником-товариством та спричиненим цими діяннями наслідками. Метою статті є дослідження проблемних аспектів застосування інститутів арбітражу та неспроможності з метою захисту прав кредиторів товариств з обмеженою відповідальністю-боржників. У роботі застосовано комплекс загальнонаукових та спеціальних методів: системно-структурний аналіз для дослідження механізмів захисту кредиторів неспроможних товариств; порівняльно-правовий метод для аналізу процесуального інструментарію реалізації кредитором права на захист майнових прав за умови неналежного виконання грошового обов’язку неплатоспроможним суб’єктом господарювання, а саме позовного провадження через використання арбітражного застереження та судових процедур банкрутства щодо товариства-боржника; метод узагальнення судової практики у спірних правовідносинах. Результати дослідження. Автором констатовано, що господарський суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство неспроможного суб’єкта господарювання, позбавлений належного та достатнього законодавчо обумовленого правового механізму з метою забезпечення повного та всебічного дослідження всіх обставин, зазначених у заяві ініціюючого кредитора та відзиві товариства-боржника, враховуючи допустимість, достовірність та достатність доказів, наданих учасниками справи, на підтвердження або спростування своїх вимог та заперечень. Дана прогалина у конкурсному законодавстві зумовлює досить часто у практичному аспекті неможливість належного та ефективного захисту законних прав та інтересів кредиторів. Автором встановлено, що у позовному провадженні вирішується спір між учасниками правовідносин (кредитором та товариством-боржником), а у справі про банкрутство – господарський суд здійснює перевірку та контроль обгрунтованості майнових (грошових) вимог кредитора до товариства-боржника. Якщо існує спір про право, то дана обставина виключає постановлення ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство, у результаті чого державний суд відмовляє у задоволенні вимог заявника. Констатовано, що в подальшому ініціюючий кредитор може використати з метою захисту своїх прав процесуальний механізм арбітражного застереження. Автором запропоновано повернутися у правозастосуванні до висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо законності та обгрунтованості розгляду місцевими та апеляційними господарськими судами справ по суті спору поряд із забезпеченням відповідними судовими органами належного дослідження обставин дійсності, чинності та виконуваності третейських угод.
ПРАВОВИЙ ВИМІР КАСАЦІЙНОГО ОСКАРЖЕННЯ РІШЕНЬ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА ПОСТАНОВ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ В АДМІНІСТРАТИВНОМУ СУДОЧИНСТВІ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: касаційне оскарження, адміністративне судочинство, касаційні фільтри, процедура, судовий розгляд, прийнятність скарги Стаття присвячена детальному аналізу правового виміру касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій в адміністративному судочинстві України. Автор розглядає роль касаційного оскарження в забезпеченні законності та справедливості судового процесу, а також підкреслює важливість ефективного правового регулювання цього інституту в умовах змін у законодавстві та судовій практиці. Зокрема, висвітлюються основні принципи касаційного оскарження, такі як верховенство права, правова визначеність, доступність правосуддя та пропорційність, що сприяють створенню стабільної та передбачуваної правозастосовної практики. Дослідження також аналізує ключові проблеми, що виникають у процесі касаційного оскарження, зокрема обмеженість повноважень касаційного суду, проблеми з ефективністю касаційного процесу, тривалість розгляду скарг та нерівний доступ до правосуддя. У статті також розглянуто питання щодо реалізації принципу касаційного оскарження в малозначних справах, де застосовуються «касаційні фільтри», що ускладнюють процес. Завдяки аналізу практичних аспектів, стаття пропонує шляхи вдосконалення процесуальних норм та процедур, спрямованих на покращення функціонування касаційного контролю в адміністративному судочинстві. Особлива увага приділяється аналізу європейського досвіду регулювання касаційного провадження та можливостям його імплементації в українську правову систему. У дослідженні використовується міждисциплінарний методологічний підхід, що поєднує порівняльно-правовий аналіз, систематичний аналіз чинного законодавства та вивчення судової практики. У дослідженні використовуються формально-логічні методи для аналізу правових концепцій та інститутів, порівняльна методологія для оцінки міжнародного досвіду касаційного провадження та емпіричний аналіз судових рішень для виявлення практичних проблем та тенденцій. Результати дослідження можуть бути використані для подальшого реформування адміністративного судочинства України.
ПЕРСПЕКТИВИ ЗАКОНОДАВЧОЇ РЕГЛАМЕНТАЦІЇ СФЕРИ ДЕРЖАВНОЇ ВЕТЕРАНСЬКОЇ ПОЛІТИКИ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: кодекс, ветеран/ветеранка, ветеранська політика, ветеранська інфраструктура, період відновлення, правотворча діяльність, права, потреби, соціальний захист, правовий захист, фінансово-майновий стан Статтю присвячено аналізу проєкту Кодексу України про захист державності, незалежності та статус захисників держави (реєстр. № 14265-1). Актуальність дослідження зумовлена зростанням чисельності ветеранів ветеранок війни в умовах збройної агресії проти України та необхідністю створення ефективного нормативно-правового механізму забезпечення їх правового статусу і соціального та правового захисту. Наголошено, що законодавча база є основою публічного адміністрування у сфері ветеранської політики у зв’язку з тим, що нею визначаються ключові гарантії, механізми підтримки та підходи до оцінки внеску ветеранів/ветеранок у захист держави. У роботі здійснено критичний аналіз концептуальних засад і змісту проєкту Кодексу № 14265-1. Обґрунтовано дискусійність кодифікації державної ветеранської політики як однорідної сфери суспільних відносин, що суперечить сутності кодифікації. Виявлено низку недоліків, зокрема надмірну деталізацію положень, які мають регулюватися підзаконними актами, наявність правової невизначеності, невідповідність вимогам нормопроєктувальної техніки та нечіткість формулювань. Проаналізовано проблемні аспекти визначення правового статусу ветеранів і членів їх сімей, обмеження чинних соціальних гарантій, запровадження трирічного «періоду відновлення», а також звуження обсягу державних зобов’язань щодо забезпечення прав ветеранів. Особливу увагу приділено ризикам дискримінаційного підходу до надання державної підтримки залежно від фінансово-майнового стану, виключенню окремих категорій осіб із системи ветеранської політики тощо. Зроблено висновок, що проєкт Кодексу № 14265-1 у запропонованій редакції не забезпечує належного рівня правового захисту ветеранів та потребує суттєвого доопрацювання з урахуванням принципів правової визначеності, стабільності законодавства та гарантування державою прав ветеранів/ветеранок.
ЗАКОНОДАВЧІ ОБМЕЖЕННЯ ЗДІЙСНЕННЯ КОРПОРАТИВНИХ ПРАВ УЧАСНИКІВ ГОСПОДАРСЬКОГО ТОВАРИСТВА В МЕЖАХ САНКЦІЙНИХ ПРОЦЕДУР
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: учасник товариства, корпоративні права, корпоративне управління, кінцевий бенефіціарний власник, здійснення корпоративних прав, управління корпоративними правами, обмеження корпоративних прав, право на участь в управлінні господарським товариством, право на отримання дивідендів, санкції, блокування активів, стягнення активів в дохід держави, опосередкований вплив, прямий вплив У статті досліджено правові та практичні аспекти обмеження управління корпоративними правами учасників господарських товариств у межах санкційних процедур, зокрема при застосуванні санкцій у вигляді блокування активів та стягнення активів у дохід держави. Розкрито зміст і правову природу цих санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» та проаналізовано їх вплив на реалізацію корпоративних прав учасників товариств. Встановлено, що блокування активів має тимчасовий характер і спрямоване на обмеження розпорядження майновими правами, не позбавляючи суб’єкта права власності. Натомість санкція стягнення активів у дохід держави є спеціальною формою примусового відчуження майна, яка призводить до припинення корпоративних прав підсанкційної особи та переходу їх у власність держави. У таких випадках держава через уповноважений орган набуває статусу учасника товариства та здійснює управління корпоративними правами. Проаналізовано судову практику Вищого антикорупційного суду щодо застосування санкцій цього виду, де визначено критерії встановлення прямого та опосередкованого контролю підсанкційних осіб над корпоративними структурами. Виявлено, що відсутність чітких законодавчих ознак опосередкованого впливу створює ризик надмірного втручання у корпоративне управління та можливого порушення балансу між інтересами держави й правами непідсанкційних учасників. Автор обґрунтовує необхідність системного вдосконалення законодавства про санкції з метою узгодження процедур стягнення активів з врахуванням інтересів непідсанкційних учасників господарського товариства. Запропоновано встановити чіткий порядок передачі корпоративних прав у державне управління, запровадити механізм захисту прав непідсанкційних учасників і забезпечити дотримання принципу пропорційності втручання у право власності відповідно до практики ЄСПЛ.
право на участь в управлінні господарським товариством
СУБ’ЄКТИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОЛОГІЧНОЇ БЕЗПЕКИ В УКРАЇНІ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: екологічна безпека, охорона довкілля, екологічна політика, екологічні правопорушення, державний екологічний нагляд (контроль), природні ресурси, природокористування, відшкодування екологічних збитків, суб’єкти владних повноважень Авторами статті здійснено комплексне дослідження суб'єктів, відповідальних за забезпечення екологічної безпеки в Україні, крізь призму публічно-владної діяльності органів державної влади та адміністративно-правових механізмів, що реалізуються у сфері охорони навколишнього середовища. Актуальність обраної теми зумовлена посиленням екологічних загроз за сучасних умов, зокрема внаслідок тривалої антропогенної діяльності, структурних дисбалансів у сфері використання природних ресурсів, а також наслідків масштабної збройної агресії проти України, яка завдала значної шкоди природним ресурсам, об’єктам інфраструктури та екосистемам загалом. У цьому контексті екологічна безпека є не лише складовою державної екологічної політики, а й важливим елементом національної безпеки, що потребує ефективного адміністративно-правового забезпечення. Методологічну основу дослідження становлять системно-структурний і функціональний підходи, застосування яких дало змогу виокремити та обґрунтувати трирівневу модель суб’єктів забезпечення екологічної безпеки. Формально-юридичний метод використано для аналізу нормативного закріплення компетенції відповідних суб’єктів і процедур адміністративно-юрисдикційного реагування у сфері охорони довкілля. Методи аналізу, синтезу та узагальнення застосовано з метою виявлення проблем узгодженості повноважень суб’єктів публічного управління та формулювання практичних рекомендацій щодо вдосконалення адміністративно-правового механізму забезпечення екологічної безпеки. Обґрунтовано, що система забезпечення екологічної безпеки в Україні має складний, багаторівневий і поліфункціональний характер та охоплює широке коло суб’єктів, наділених різними за обсягом і змістом повноваженнями. До цієї системи належать органи загальної компетенції, спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, органи державного нагляду (контролю), органи місцевого самоврядування, а також інші суб’єкти публічної адміністрації, які реалізують контрольні, наглядові, дозвільні та адміністративно-юрисдикційні функції у сфері охорони довкілля. Наголошено, що саме суб’єкти владних повноважень відіграють ключову роль у формуванні та реалізації механізмів екологічної безпеки, оскільки вони уповноважені не лише запобігати екологічним правопорушенням, а й застосовувати заходи адміністративного примусу та забезпечувати притягнення правопорушників до адміністративної відповідальності. Доведено, що ефективність забезпечення екологічної безпеки значною мірою залежить від чіткості нормативного закріплення компетенції відповідних суб’єктів, узгодженості форм і методів їх діяльності, а також відсутності дублювання або прогалин у правовому регулюванні. Особливу увагу приділено формам і методам адміністративно-юрисдикційної діяльності, зокрема державному екологічному нагляду, провадженню у справах про адміністративні правопорушення та застосуванню санкцій. Окремо проаналізовано особливості реалізації владних повноважень в умовах воєнного стану та у повоєнний період. Вказано, що держава формує спеціальні методики обрахунку шкоди, завданої довкіллю внаслідок збройної агресії, що свідчить про інституціоналізацію «воєнного» напряму екологічної безпеки. Практичне значення результатів полягає у можливості використання запропонованого функціонального розмежування суб’єктів і їх інструментів для удосконалення процедур контролю, документування порушень і підготовки юридично стійких матеріалів у справах про адміністративні екологічні правопорушення.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ОРГАНІЗОВАНОГО АГРАРНОГО РИНКУ В УКРАЇНІ
Розділ: ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС. СІМЕЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО. ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУ Ключові слова: підприємництво, ринкові відносини, біржі, правове регулювання, суб’єкт, правовідносини, сільськогосподарська продукція, аграрна торгівля, аграрний ринок У статті досліджено особливості правового регулювання організованого аграрного ринку України. Обґрунтовано, що організований аграрний ринок як об’єкт правового регулювання є різновидом організованого товарного ринку та є частиною аграрного ринку України. Визначено його як складну економіко-правову інституцію, що включає біржові торги, електронні торговельні платформи, стандартизовані цивільно-правові договори, оптові ринки та встановлені правила торгівлі. Зазначено, що багатокомпонентна структура організованого аграрного ринку зумовлює специфіку та комплексний характер його правового регулювання. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи, зокрема діалектичний, формально-юридичний, системно-структурний і порівняльно-правовий, які використано для аналізу нормативно-правового регулювання організованого аграрного ринку України, з’ясування його правової природи як різновиду організованого товарного ринку, виявлення особливостей функціонування його інституційних елементів (біржової торгівлі, електронних платформ, оптових ринків, стандартизованих договорів і правил торгівлі). Обґрунтовано, що організований аграрний ринок є складним об’єктом правового впливу, у межах якого поєднуються господарські, аграрні, цивільні, адміністративні та корпоративні правовідносини, що зумовлює багаторівневий і комплексний характер його функціонування. Зазначено, що така різнорідність правовідносин визначає специфіку правового регулювання організованого аграрного ринку та потребує узгодженого застосування норм різних галузей права. Встановлено, що правове регулювання організованого аграрного ринку слід розуміти як цілеспрямований вплив правових норм на суспільні відносини, що виникають у процесі організації та ведення торгівлі сільськогосподарською продукцією на основі стандартизованих умов і правил. Сформульовано, що подальше удосконалення правового регулювання організованого аграрного ринку доцільно здійснювати шляхом системної імплементації норм права ЄС, зокрема у частині нормативного закріплення поняття організації аграрного ринку, визначення його інституційної структури та функціональних елементів.
ПРАВОВІ ОСНОВИ ТА ІМПЕРАТИВИ ФУНКЦІОНУВАННЯ ПОДАТКОВОЇ СИСТЕМИ ШВЕЙЦАРСЬКОЇ КОНФЕДЕРАЦІЇ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: Швейцарська Конфедерація, податковий суверенітет, податкова юрисдикція, податковий федералізм, податкова гармонізація, міжнародне економічне право Ця стаття підготовлена за підтримки програми Еразмус+ Європейського Союзу (проєкт 101239881 - EUROWUNU - ERASMUS-JMO-2025-HEI-TCH-RSCH «Кафедра Жана Моне з європейської інтеграції в ЗУНУ» (EUROWUNU). Проте підтримка Європейською Комісією публікації цієї статті не є автоматичною підтримкою її змісту, який відображає лише погляди автора. Комісія не несе відповідальності за будь-яке використання інформації, що наведена в статті. Актуальність. В умовах посилення глобалізації фінансових відносин, зростання мобільності капіталу та розширення міжнародної економічної взаємодії правове регулювання податкових систем набуває не лише фіскального, а й конституційного значення. У федеративних державах питання розподілу податкової юрисдикції між різними рівнями державної влади стає особливо складним, вимагаючи балансу між фінансовою автономією територіальних утворень та єдністю національної податкової політики. Швейцарська Конфедерація являє собою самобутню модель податкового федералізму, в якій податковий суверенітет конституційно розподілений між Федерацією, кантонами та комунами. Метою дослідження є аналіз правових основ та конституційних імперативів функціонування податкової системи Швейцарської Конфедерації, з особливою увагою до концепції податкового суверенітету як механізму розподілу податкової юрисдикції та забезпечення узгодженості федеральної податкової системи. Методологія. Дослідження базується на поєднанні порівняльно-правових, формально-правових та системних методів. Конституційно-правовий аналіз застосовується для вивчення розподілу податкового суверенітету між рівнями державної влади. Для оцінки механізмів гармонізації податків та конституційної заборони міжкантонального подвійного оподаткування використовуються доктринальний аналіз швейцарського податкового права та аналіз судової практики рішень Федерального верховного суду. Для оцінки ширшого правового значення швейцарської моделі використовуються елементи порівняльного фінансового права. Результати. Дослідження демонструє, що у Швейцарії податковий суверенітет функціонує як конституційна категорія публічної влади, а не просто як технічний розподіл компетенцій. Механізми гармонізації податків, конституційна заборона міжкантонального подвійного оподаткування та судове тлумачення відіграють вирішальну роль у збереженні цілісності національної податкової системи, зберігаючи при цьому суттєву фінансову автономію кантонів та комун. Швейцарська модель податкового федералізму ілюструє, як регуляторна координація та конституційні обмеження можуть запобігти фрагментації податкової юрисдикції. У дослідженні також підкреслюється, що функціонування швейцарської податкової системи тісно пов'язане з міжнародними податковими зобов’язаннями, включаючи впровадження стандартів ОЕСР та укладання угод про уникнення подвійного оподаткування. Результати дослідження підтверджують актуальність швейцарського досвіду для порівняльного фінансового права та його потенційне значення для вдосконалення правового регулювання податкових відносин в Україні.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ОБРОБКИ ПЕРСОНАЛЬНИХ ДАНИХ У ПУБЛІЧНИХ ЕЛЕКТРОННИХ РЕЄСТРАХ УКРАЇНИ
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: персональні дані, публічні електронні реєстри, захист персональних даних, GDPR, цифрова трансформація, право на приватність, доступ до реєстрових даних, принципи обробки персональних даних У статті досліджено нормативно-правове регулювання обробки персональних даних у публічних електронних реєстрах України в умовах інтенсивної цифрової трансформації публічного управління та євроінтеграційного курсу держави. Встановлено, що публічні електронні реєстри є одними з найбільших операторів персональних даних у сучасній державі, а їхнє функціонування породжує правові колізії між принципами відкритості реєстрових даних та вимогами захисту права на приватність. Проаналізовано багаторівневу систему нормативно-правового регулювання у відповідній сфері, що охоплює конституційні гарантії, спеціальне законодавство, зокрема закони України «Про захист персональних даних» та «Про публічні електронні реєстри», галузеві нормативні акти й підзаконне регулювання. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи, зокрема діалектичний, формально-юридичний, системно-структурний і порівняльно-правовий, використані для аналізу нормативно-правового регулювання захисту персональних даних у публічних електронних реєстрах, виявлення прогалин законодавства та формулювання пропозицій щодо його вдосконалення. Розглянуто такі ключові принципи обробки персональних даних у реєстрових системах, як: законність, функціональна достатність, цільова обмеженість, точністі та безпека даних. Виявлено, що практика агрегування реєстрових даних через інтегровані портали електронних послуг суттєво ускладнює дотримання принципу мінімізації даних і створює додаткові ризики для конфіденційності персональної інформації громадян. Досліджено стандарти Загального регламенту про захист даних ЄС (GDPR) та практику Суду справедливості ЄС як ключові орієнтири для гармонізації національного законодавства. Визначено основні прогалини чинного законодавства: надмірно широкий суб’єктний склад осіб, що мають право спеціального доступу до реєстрових даних; відсутність законодавчо закріпленого принципу «конфіденційність за замовчуванням»; фрагментарність регулювання транскордонного переміщення реєстрових даних. Сформульовано пропозиції щодо диференціації правових режимів доступу до реєстрових даних, кодифікації інформаційного законодавства та посилення заходів кібербезпеки на нормативному рівні.
PROBLEMS OF LEGAL REGULATION FOR STATE LANGUAGE POLICY IN UKRAINE
Розділ: КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО. АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС. ФІНАНСОВЕ ПРАВО. ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО. МІЖНАРОДНЕ ПРАВО Ключові слова: state language policy, legal regulation, state language, problems of defining and applying the state language A modern state acquires independence and sovereignty only when it can fully protect and secure itself and its own symbols. It is applied not only at the national and international levels, but also in individual spheres of functioning, in individual regions throughout its territory. When we talk about Ukraine as a sovereign state, we mean a free country that performs its own functions on its territory independently and as an independent subject of international relations. In this case, one of the most important elements of such a state is necessarily the Ukrainian language in the status of the only official state language. It is worth noting that the state language is one of the most important attributes of any state, it is the foundation of national identity and the basis for the formation of self-awareness and self-identification of an individual, as a citizen and representative of the respective nation. In the process of formation and development of a modern state, its language plays a major role in uniting and strengthening society. Therefore, taking into account the importance of language in the formation and development of the state and nation, it is worth paying attention to its protection at the national level. A noticeable problem of the modern language policy of Ukraine has become its discrepancy with the real language situation in the country. The reason for this is the political situation, which contributed to excessive politicization of the language issue. Therefore, from the point of view of some people, the state language is not so much an important symbol of national identity and an integral part in the mechanism of formation of an independent legal state, as a lever for various manipulations on political issues. This state of affairs makes it difficult to properly assess the situation and settle the language issue. The aim of the article is to analyze the peculiarities of the formation and implementation of the state language policy in Ukraine, the problems and shortcomings of legal support in this area, and suggestions for its improvement.
problems of defining and applying the state language